Право на аборт в зарубіжних країнах - Спаскіна, Катерина Олегівна (Український політико-правовий дискурс, 2025)
Стаття присвячена вивченню особливостей регулювання прав на аборт в різних державах світу. У публікації аналізується положення конституцій та інших джерел, які передбачають право на аборт в різних країнах, а також певні заборони чи обмеження щодо переривання вагітності. Проблема є складною, багатоаспектною та викликає гострі дискусії. Питання ускладнюється перетином етичних, моральних, правових, медичних, філософських, релігійних та інших аспектів, що створює складність його однозначного сприйняття та виключає можливість універсального підходу. Відзначається, що формалізація права жінки на переривання вагітності у нормативно-правових актах набула поширення лише у другій половині ХХ ст., коли кримінальну відповідальність за аборт почали скасовувати. У наш час найліберальніші держави світу легалізують аборти. Різноманітність підходів до правового регулювання цього питання ілюструється практикою країн, серед яких майже одна третина дозволяє аборт у разі загрози життю чи здоров’ю матері, тоді як інша половина держав переривання вагітності дозволене в разі зґвалтування, інцесту або виявлення внутрішньоутробної патології. Більшість країн передбачає можливість аборту за соціальними чи економічними мотивами або за бажанням жінки. На наш погляд, правова обізнаність у питаннях регулювання абортів є критично важливою. Навіть у державах, де аборти легалізовані, жінки часто стикаються з перешкодами у доступі до безпечних медичних послуг через відсутність належного законодавчого регулювання, недостатню медичну інфраструктуру або політичні бар’єри. Міжнародно-правові акти у сфері прав людини наголошують на праві жінок самостійно приймати рішення у питаннях репродукції, включаючи питання аборту. Репродуктивні права вважаються фундаментальними для забезпечення гендерної рівності та захисту прав людини. Автор доходить висновку, що питання правового регулювання абортів залишається предметом активної дискусії в міжнародній правовій науці та політичній практиці. Різноманіття підходів підтверджує складність формування єдиного правового стандарту, прийнятного для всіх держав. Водночас існує чітка тенденція до визнання права на аборт як складової частини репродуктивних прав жінки, що розглядаються як фундаментальні права людини. На думку автора, правова обізнаність у сфері репродуктивних прав повинна бути пріоритетом для кожної правової системи, а держави мають забезпечити не лише юридичне визнання цього права, але й гарантії його реальної реалізації — через розвинену інфраструктуру охорони здоров’я, недискримінаційні процедури доступу та забезпечення автономії жінки у прийнятті рішень. Подальші дослідження мають бути спрямовані на вивчення впливу національних обмежень на репродуктивне здоровʼя жінок, а також на пошук збалансованих правових моделей, які поважають як індивідуальну автономію, так і суспільні цінності.