Поняття законоґрафії - Митрофанов, Ігор Іванович (Український політико-правовий дискурс, 2025)
У статті йдеться про сучасні реалії проведення правової, в тому числі судової, реформи, яка пов’язана з появою нових інтеракцій між різноманітними суб’єктами суспільних відносин, більшість із яких має бути врегульована нормами права, реалізація багатогранних функцій держави здебільшого залежить від зміцнення фундаменту наукового забезпечення багатоманітних видів юридичної діяльності. Аргументується, що об’єктивною необхідністю сьогодення є як правове регулювання цілої низки суспільних відносин (майнових, фінансових, податкових тощо), так і всебічного прогнозування, спрямованого на ухвалення правильних рішень, здатних призвести до позитивних результатів. При цьому особливе місце посідає вивчення, вичерпний аналіз правових відносин, пов’язаних зі здійсненням нормотворчого процесу (законотворчості). Природно, що останній вимагає як наукового осмислення, так і методологічного оснащення. Наука розбудовувалася протягом тисячоліть, починаючи з міфологічних уявлень про світ і закінчуючи сучасними технологіями, приймами, способами та, зазвичай, методиками, що призводить до накопичення знань. Узагальнення цих знань у багатовекторних галузях онтології людини, включаючи правову галузь, їх ранжирування, порівняльно-правовий і історико-правовий аналіз, класифікація, уведення нових понять, методик, законів і принципів, уможливлює не лише прогрес у відповідних сферах діяльності органів державної влади й управління, але й прогресивній перспективі соціуму в цілому, його демократизації та гуманізації, що насамкінець повинно впроваджуватися в життя під час розбудови правової держави в Україні. У юридичній освіті назріла нагальна потреба в виокремленні законографії в окрему дисципліну «lawography». Зараз вивчення юридичної техніки «втиснуте» в межі правотворчості, що явно недостатньо. Тема «Правотворчість» в курсі теорії держави та права перевантажена та вміщує не тільки теоретичні аспекти, але й проблеми, і види правотворчості. Практикуючі юристи, навіть із повною вищою освітою, найчастіше не мають необхідних знань правил, приймів і методик підготовлення нормативних актів. Це приводить до того, що навіть випускники закладів вищої юридичної освіти мають лише поверхневі уявлення про юридичну техніку. Метою статті є теоретичне пізнання поняття законографії (lawography) та необхідність впровадження останньої в систему юридичної освіти як самостійну юридичну навчальну дисципліну із окресленим предметом її дослідження. Констатується, що можна із упевненістю стверджувати про необхідність уведення в освітні програми закладів вищої юридичної освіти та юридичних факультетів курсу із законографії. Цей курс, що носить прикладний і допоміжний характер стосовно загальної теорії права та держави, покликаний підготовлювати висококваліфікованих фахівців в галузі правотворчості. Мова йде про правотворців, здатних розробляти проекти нормативних актів і договорів, коректно вибирати форму нормативного акту, грамотно його структурувати, уникаючи протиріч і забезпечуючи відповідність міжнародним стандартам в сфері прав людини, українському законодавству. Важливо, щоб форма та зміст нормативних актів перебували в гармонії, а правила та засоби юридичної техніки не порушувалися. Ефективне виконання цих завдань можливо лише за наявності теоретично обґрунтованої галузі наукового знання, такої як законографія. Предметом вивчення даної науки повинно стати всебічне дослідження проблем і способів підготовлення нормативних актів, включаючи засоби юридичної техніки. Цілком ясно, що теорія правотворчості вже не відповідає актуальним потребам і потребує самостійного оформлення. Використовуючи філософську термінологію, можна сказати, що там, де закінчується «загальне», починається «конкретне», тобто спеціальна наука – законографія.