Іманентна ідея прав людини в Женевських конвенціях 1949 року - Лисик, Володимир Михайлович (Український політико-правовий дискурс, 2025)
У статті представлено аналіз Женевських конвенцій 1949 року як документів, якііманентно утверджують ідею захисту прав людини. Метою статті є комплексне дослідження правозахисної природи Женевських конвенцій 1949 року та обґрунтування тези, що ідея прав людини є іманентною, тобто внутрішньо властивою та фундаментальною складовою цих міжнародно-правових актів, а не зовнішнім елементом, застосованим до міжнародного гуманітарного права (МГП) ретроспективно. Завданням дослідження є спростування традиційного погляду на відокремленість МГП від міжнародного права прав людини (МППЛ) шляхом аналізу історичного контексту розробки Конвенцій та їхнього нормативного змісту, що підтверджує первинність правозахисної мети, закладеної їхніми авторами. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціальні методи пізнання. Історико-правовий метод застосовано для аналізу travaux préparatoires Женевських конвенцій1949 р. та повоєнного правового проєкту, спрямованого на утвердження людської гідності як основи нового світового порядку. Системно-структурний аналіз дозволив розкрити внутрішній зв’язок між нормами Конвенцій, що у своїй сукупності створюють цілісну систему захисту прав індивіда в умовах збройного конфлікту. За допомогою порівняльно-правового методу проведено зіставлення положень Конвенцій із нормами ключових актів у галузі МППЛ, що доводить випереджальний характер багатьох гуманітарних гарантій. Формально-догматичний метод використано для тлумачення правових норм та доктринальних концепцій, зокрема еволюції співвідношення МГП та МППЛ від парадигми розділення до сучасної конвергенції. У результаті дослідження встановлено, що правозахисний зміст пронизує усю структуру Женевських конвенцій. Детально проаналізовано Спільну статтю 3, яка функціонує як універсальна «міні-конвенція з прав людини» для неміжнародних збройних конфліктів, закріплюючи абсолютну заборону посягань на життя, гідність, а також гарантуючи основні права на справедливий судовий розгляд. Доведено, що норми Першої та Другої конвенцій, які зобов’язують поважати, захищати й надавати допомогу пораненим, хворим та потерпілим корабельну аварію без будь-якої дискримінації, є прямою імплементацією права на життя та права на здоров’я. Третя конвенція кваліфікується як деталізований кодекс прав військовополонених, що у багатьох аспектах (умови утримання, праця, судові гарантії) випередив стандарти МППЛ щодо поводження з особами, позбавленими волі. Особливу увагу приділено Четвертій конвенції, яка розглядається як своєрідна «конституція прав людини» на час окупації, що встановлює всеосяжний режим захисту цивільного населення, забороняючи колективні покарання, депортації та утверджуючи широкий спектр соціально-економічних і громадянських прав. У висновках підтверджено, що Женевські конвенції 1949 року становлять самодостатню та комплексну хартію фундаментальних прав людини, адаптовану до екстремальних умов збройного конфлікту. Їхня іманентна правозахисна сутність, закладена розробниками, сьогодні посилюється та динамічно розвивається через гармонійне тлумачення з нормами МППЛ. Цьому сприяє еволюційне розуміння принципу lex specialis та практика системної інтеграції, активно застосовувана міжнародними судовими установами. Такий підхід не лише підкреслює єдність міжнародного права, але й посилює захисний потенціал МГП у сучасних збройних конфліктах.