Сунітсько-шиїтський антагонізм у контексті реалізації державної політики двору Саудів - Сідо, Айман (Український політико-правовий дискурс, 2025)
З огляду на тривалі конфлікти на Близькому Сході, геополітичне протистояння між шиїтським Іраном та сунітською Саудівською Аравією, а також численні військові злочини з елементами геноциду з боку сунітських терористичних груп під час війн в Іраку та Сирії, вивчення проблеми взаємовідносин як на зовнішньому, так і на внутрішньому рівні впливових держав ісламського світу набуває ще більшої актуальності. Метою дослідження є аналіз природи протистояння та водночас співіснування шиїтів та сунітів в рамках консервативної сунітської держави як відображення ідеологічної та зовнішньополітичної боротьби за лідерство в регіоні Близького Сходу та ісламському світі. В ході проведення дослідження було використано наступні методи: історичний аналіз, синтез, кейс-стаді та узагальнення. У результаті дослідження було проаналізовано еволюцію взаємовідносин між сунітською владою Саудівської Аравії та шиїтською меншиною, разом із постійною ескалацією та тимчасовою лібералізацією, а також встановлено, що сунітсько-шиїтське протистояння в Саудівській Аравії не базується виключно на релігійних непорозуміннях, а радше є засобом політичної мобілізації, підтримки легітимності влади та збереження контролю з боку правлячої династії. Це, а також зовнішня складова (загроза з боку Ірану, хуситів) врешті-решт призводить до маргіналізації шиїтської меншини через правові, соціальні й інституційні обмеження та використання ваххабістського тлумачення сунітської течії ісламу в якості ідеологічного підґрунтя. У ході дослідження було доведено, що сунітсько-шиїтський антагонізм став як джерелом зовнішніх конфліктів на Близькому Сході, так і внутрішніх протиріч, що призвели до дискримінації більшою групою меншої. Це явище має настільки глибоке коріння та є заплутаним, що через нього внутрішня політика Саудівської Аравії активно переплітається із зовнішньою, вони виходять одна з одної, а Саудівська Аравія розглядає шиїтів як потенційну загрозу своїй владі та втрату територій, багатих на енергоресурси, в той же час використовуючи фактор ворожнечі з шиїтами, аби об’єднати сунітське населення та зміцнити релігійну ідентичність у країні.