Допустимість доказів у Міжнародному кримінальному суді - Мамедов, Гюндуз Айдинович (Український політико-правовий дискурс, 2026)
У статті здійснено комплексний аналіз допустимості доказів у Міжнародному кримінальному суді, зокрема розкрито зміст поняття «допустимість доказів» та визначено його особливості за Римським статутом та практикою МКС, а також розкрито вплив встановлення порушення національних кримінально-процесуальних норм під час збирання доказів на визнання доказів недопустимими у МКС. Методологічну основу дослідження становлять діалектичний, формально-юридичний, порівняльно-правовий та системно-структурний методи, що дозволило комплексно дослідити норми Римського статуту та практику Міжнародного кримінального суду щодо допустимості доказів. Зроблено висновок, що при визначені допустимості доказів відповідно до МКС розглядає, чи були докази зібрані з порушенням статутної системи Суду або міжнародно визнаних прав людини. Якщо таке порушення буде встановлено, має розглядається, чи це порушення «ставить під сумнів достовірність доказів», чи допущення доказів «суперечитиме цілісності провадження та завдасть їй серйозної шкоди». Підкреслено, що ст.69(7) Римського статуту, МКС застосовує у сукупності з іншими нормами статуту. Окремі положення Статуту щодо допустимості застосовуються безпосередньо до національних органів влади, які діють на запит Суду, зокрема ст. 55(2) та 59 Статуту.. Акцентовано, що МКС не зв’язаний рішеннями національних судів з питань доказів. Тому сам факт того, що національний суд виніс рішення про незаконність слідчих дій, не може вважатися обов’язковим для Суду. Це випливає зі статті 69(8) Статуту МКС, яка закріплює, що «при вирішенні питання про належність або допустимість доказів, зібраних державою, Суд не виносить рішення щодо застосування національного законодавства держави».