Консервативний маніфест: основні засади (заповіді) націонал-консерватизму (Канон – тридцять і три світоглядних узрінь націонал-консерватизму) - Гай-Нижник, Павло Павлович (Український політико-правовий дискурс, 2026)
Консерватизм як ідеологія і суспільно-політична думка базується на усталених визначальних і основних засадах (каноні), що установлюють його світоглядні підмурівки та ідейні надбудови й обумовлюють його концептуальні оригінальність та унікальність. Від часу свого постання як ідеології, консерватизм пережив кілька ренесансів, еволюцій та етапів розвитку. Зрештою є його континентальні відмінності (як, наприклад, американський та європейський), так і доктринальні, пов’язані в тому числі авторськими інтерпретаціями тощо. Консерватизм має як побутові чи суспільні ознаки й відмінності, так і філософські, світоглядні чи політичні тощо. Існують й різні відгалуження чи навіть окремі напрямки сучасного консерватизму як ідейно-політичного вчення, які цілком вже можна розглядати як окремі, але споріднені ідеології. Так, зокрема, найвагомішими з них є, орім класичного консерватизму, традиціоналістський консерватизм, ліберальний консерватизм, палеоконсерватизм, неоконсерватизм, нові праві, націонал-консерватизм тощо. В Україні націонал-консервативна думка бере свій початок з кінця ХVIII–ХІХ ст., але концептуально сформувалася у першій половині ХХ ст. Як правило, українська націонал-консервативна ідеологія першої половини ХХ ст. розвивалася у семи класичних, тісно переплетених між собою, характерних напрямках: соціал-етатистському (реформістсько-ліберальний націонал-консерватизм), поміркованому (демократичний націонал-консерватизм), християнсько-демократичному (християнський націонал-консерватизм), клерикально-традиціоналістському (клерикальний націонал-консерватизм) радикально-традиціоналістському (традиціоналістський націонал-консерватизм), націонал-радикальному (радикальний націонал-консерватизм, або консервативний націоналізм), класократично-монархічному (авторитарний націонал-консерватизм, або консервативно-монархічний націоналізм). Найбільшої ваги і відомості, в тому числі й політико-ідеологічному сенсі, набув класократично-монархічний націонал-консерватизм, головним ідеологом якого був В. Липинський. В організаційному розумінні його представляв в еміграції Український Союз Хліборобів-Державників (УСХД), згодом – Союз Гетьманців-Державників (СГД) та короткий час Братство Українських Класократів-Монархістів, Гетьманців (БУКМГ), а також хліборобськими і гетьманськими організаціями, що базували свою ідеологію на засадах українського історичного легітимізму, класократії, елітаризму, традиціоналізму, християнства, примату приватної власності та монархізму у формі трудового дідичного гетьманату тощо (Гетьманський Рух). Утім сьогодні докорінно змінилися не лише час (епоха), а й громадсько-політична і соціально-економічна структури українського суспільства й старі концепції та ідеології доконано не витримують викликів не лише сучасності, а й прийдешнього майбуття. Відтак увазі читача пропонується авторська концепція новітнього українського націонал-консерватизму у його світоглядному та ідейно-політичному каноні (засадах) й, що зрозуміло, публікується в рамках політико-ідеологічного дискурсу.