Трансформація гуманітарної взаємодії України з ООН в умовах російсько-української війни - Гогоша, Орест Ігорович (Український політико-правовий дискурс, 2026)
У статті проаналізовано трансформацію гуманітарної взаємодії України з ООН в умовах повномасштабної російсько-української війни. Досліджено зміну функціонального статусу України в системі глобального гуманітарного врядування, що полягає у переході від традиційної ролі контриб’ютора миротворчих операцій до моделі «дуальної суб’єктності», в межах якої держава одночасно виступає пріоритетним реципієнтом міжнародної допомоги та активним донором глобальної стабільності. Обґрунтовано, що така конфігурація є нетиповою для сучасних міжнародних відносин і засвідчує формування нової моделі державної агентності в умовах війни високої інтенсивності. Увагу зосереджено на стратегічній репатріації українських миротворчих активів, реалізації «зернової дипломатії», сек’юритизації гуманітарного дискурсу та інверсії класичної моделі «принципал–агент» у взаємодії з міжнародними інституціями. Встановлено, що використання аграрного потенціалу України як інструменту підтримання глобальної продовольчої безпеки та реалізація ініціативи Grain from Ukraine трансформують гуманітарну допомогу у важливий ресурс міжнародної легітимації та політичного впливу. Доведено, що українська дипломатія успішно перевела питання продовольства, енергетики, екології та гуманітарного розмінування зі сфери low politics у центр глобального безпекового порядку денного, інтегрувавши їх у логіку high politics. Проаналізовано зміну операційної моделі співпраці з агенціями ООН, що проявляється у переході від ієрархічної системи зовнішнього управління до локалізованого лідерства, цифрового врядування та сервісної підтримки з боку міжнародних структур. Визначено, що висока адміністративна стійкість України, ефективність національних інституцій та розвинена цифрова інфраструктура зумовлюють необхідність перегляду класичних підходів ООН до гуманітарного реагування. Доведено, що український досвід у сферах гуманітарного розмінування, протидії екоциду, захисту культурної спадщини та використання інструментів lawfare поступово трансформується з механізму національного виживання у джерело нових міжнародних стандартів гуманітарного врядування. Зроблено висновок, що Україна є не лише об’єктом міжнародної підтримки, а й активним суб’єктом формування майбутньої гуманітарної архітектури XXI ст.