Демократичні інститути як чинник стримування зовнішнього збройного насилля - Котков, Дмитро Валерійович (Український політико-правовий дискурс, 2026)
Метою статті є з’ясування того, яким чином демократичні інститути впливають на здатність держави стримувати зовнішнє збройне насилля та зменшувати власну вразливість до агресивного зовнішнього тиску. У роботі обґрунтовано, що демократія не усуває воєнну загрозу автоматично й не замінює військову силу, однак вона створює інституційні умови, за яких агресору складніше досягти політичної дестабілізації, розмивання суспільної єдності та захоплення внутрішнього політичного порядку денного. Методологічну основу дослідження становлять порівняльно-інституційний підхід, структурно-функціональний аналіз, кейс-метод і вторинний аналіз наукових публікацій та аналітичних звітів. Емпіричну базу формують кейси України, Фінляндії та Молдови – держав із різними безпековими умовами, які водночас зазнають зовнішнього тиску, гібридних загроз або прямої військової агресії. У результаті дослідження доведено, що стримувальний ефект демократичних інститутів формується не через окремий механізм, а через їх комплексну взаємодію. До таких механізмів належать парламентський контроль над сектором безпеки, прозорість оборонного управління, незалежні медіа, доступ до офіційної інформації, ефективне місцеве самоврядування, цифрова безперервність державних послуг і розвинене громадянське суспільство. Саме така сукупність чинників посилює суспільну довіру, підвищує швидкість мобілізації ресурсів, зменшує корупційні ризики та ускладнює зовнішнє проникнення у державні й суспільні структури. Порівняльний аналіз засвідчив, що найвищий превентивний потенціал спостерігається в умовах поєднання демократичних процедур із розвиненою культурою підзвітності, ефективною роботою місцевого рівня управління та узгодженою взаємодією між державою, громадами, бізнесом і громадським сектором. Український кейс продемонстрував здатність демократичних інститутів зберігати стабілізувальну функцію навіть в умовах повномасштабної війни. Фінський досвід засвідчив значення завчасної інституціоналізації всеохопної стійкості. Молдовський кейс показав, що в умовах виборчої конкуренції та європейської інтеграційної орієнтації ризики зовнішнього втручання залишаються високими за нерівномірного функціонування інституцій. У висновках зазначено, що демократичні інститути є важливим, проте не самодостатнім чинником стримування зовнішнього збройного насилля. Їхня ефективність є найбільшою в поєднанні з оборонною спроможністю держави, системою міжнародних безпекових зв’язків, інформаційною стійкістю та високим рівнем суспільної довіри.