Окремі думки суддів як чинник розвитку міжнародного права: між доктриною та судовою практикою - Корецька, Вікторія Віталіївна (Український політико-правовий дискурс, 2026)
Стаття присвячена дослідженню ролі індивідуальних (окремих) думок суддів у процесі розвитку міжнародного права. Проаналізовано їх функціональне значення у практиці міжнародних судових органів, зокрема Міжнародний суд ООН, Міжнародний трибунал щодо колишньої Югославії та Міжнародний трибунал з морського права. Встановлено, що індивідуальні думки, попри відсутність формального статусу джерела міжнародного права, здатні здійснювати істотний вплив на формування та трансформацію правових підходів. Обґрунтовано, що найбільш значущим є вплив окремих думок у випадках наявності доктринальних розбіжностей між суддями, а також у ситуаціях, коли правові норми перебувають на початковому етапі свого становлення. Доведено, що у таких умовах індивідуальні думки можуть виконувати функцію концептуального орієнтира для подальшої судової практики, трансформуючись із позицій меншості у домінуючі підходи. Особливу увагу приділено аналізу міжінституційного впливу окремих думок, що проявляється у запозиченні правових підходів різними міжнародними судовими органами. Підкреслено, що такий вплив сприяє формуванню узгодженості міжнародної судової практики та зміцненню єдності правових стандартів. Водночас встановлено, що індивідуальні думки можуть виступати каталізатором переосмислення усталених підходів навіть за відсутності їх прямого цитування у подальших рішеннях. На основі аналізу прецедентної практики продемонстровано механізми імпліцитної інтеграції індивідуальних думок у судові рішення, а також їх роль у формуванні нових правових стандартів, зокрема у питаннях атрибуції державної відповідальності, визначення елементів міжнародних злочинів, тлумачення положень Конвенції ООН з морського права та застосування тесту правдоподібності у процедурах тимчасових заходів. Зроблено висновок, що індивідуальні думки суддів слід розглядати як важливий елемент доктринального впливу у міжнародному праві, який забезпечує його еволюційний розвиток, гнучкість та здатність адаптуватися до нових викликів. Вони виступають своєрідним інструментом правового діалогу як між суддями, так і між різними міжнародними судовими інституціями, сприяючи формуванню узгодженої та послідовної юриспруденції.