Інституційні механізми демократичних систем для стримування зовнішньої агресії та обмеження насильницьких практик - Іванов, Віталій Сергійович (Український політико-правовий дискурс, 2026)
Актуальність дослідження зумовлено загостренням безпекових викликів у сучасному світі, що супроводжуються зростанням зовнішньої агресії та поширенням насильницьких практик, які підривають стабільність демократичних систем. За таких умов особливого значення набуває здатність інституцій забезпечувати не лише реагування на загрози, але і їхню превенцію через комплекс взаємопов’язаних механізмів. Водночас трансформаційні процеси у демократичних суспільствах визначають загострення проблеми ефективності інституційної взаємодії та її адаптації до умов гібридних загроз. Метою статті є теоретичне обґрунтування та систематизація інституційних механізмів демократичних систем, спрямованих на стримування зовнішньої агресії та обмеження насильницьких практик, зокрема розроблення концептуальної моделі їхньої взаємодії. Методологічне підґрунтя дослідження становлять системний, інституційний та структурно-функціональний підходи, методи порівняльного аналізу, узагальнення та моделювання. У процесі дослідження здійснено типологізацію інституційних механізмів за їхніми функціональними характеристиками та рівнями реалізації, виокремлюючи політичні, правові, безпекові, громадянські та міжнародні складники. Проведено комплексне оцінювання їхньої ефективності на основі системи критеріїв та індикаторів, що дало змогу виявити залежність результативності функціонування інституційних механізмів від рівня узгодженості дій між інституціями, їхньої легітимності у суспільстві та здатності до адаптації в умовах динамічного безпекового середовища. Розроблено концептуальну модель взаємодії інституційних механізмів, яка відображає логіку трансформації зовнішніх загроз у керовані безпекові процеси та враховує наявність зворотних зв’язків між елементами системи. Виявлено, що ефективність демократичних систем у протидії агресії визначається не лише наявністю інституцій, але й характером їхньої взаємодії, здатністю до адаптації та інтеграцією різних рівнів управління. Доведено, що саме узгоджене функціонування інституційних механізмів формує системну стійкість до зовнішніх загроз і забезпечує зниження рівня насильницьких практик. Отримані результати можуть бути використані для удосконалення механізмів публічного управління й формування стратегій безпеки в умовах нестабільності, та для подальшого розвитку прикладних моделей оцінювання інституційної ефективності.