Транскордонне співробітництво: реконцептуалізація крізь призму теорій європейської інтеграції - Романюк, Наталія Андріївна; Романюк, Ростислав Йосипович (Український політико-правовий дискурс, 2026)
У статті здійснено кроспарадигмальний аналіз транскордонного співробітництва як складного багатовимірного феномена сучасної європейської інтеграції. Обґрунтовано, що транскордонне співробітництво слід розглядати не лише як прикладний інструмент регіональної політики чи форму взаємодії суміжних територій, а як важливий аналітичний індикатор ефективності інтеграційних механізмів ЄС на субнаціональному рівні. Саме в прикордонному просторі найбільш виразно проявляються суперечності між теоретичними моделями європейської інтеграції та реальною практикою політичної, економічної й соціальної взаємодії. Проаналізовано експланативний потенціал основних теорій європейської інтеграції (неофункціоналізму, класичного та ліберального інтерговернменталізму, теорії багаторівневого врядування і соціалконструктивізму) у поясненні природи, динаміки та інституційної логіки транскордонного співробітництва. Встановлено, що неофункціоналізм дає змогу інтерпретувати транскордонну взаємодію через механізм функціонального «переливання», однак недостатньо враховує роль держав. Класичний і ліберальний інтерговернменталізм переконливо пояснюють залежність транскордонних процесів від міждержавних рішень і стратегічних інтересів національних урядів, проте обмежено відображають автономію локальних і регіональних акторів. Концепція багаторівневого врядування виявляється найбільш релевантною для аналізу транскордонної співпраці як мережевої системи взаємодії наднаціонального, національного та субнаціонального рівнів, хоча також не повністю пояснює асиметрію розвитку прикордонних регіонів у різних частинах Європи. Соціалконструктивізм акцентує на формуванні транскордонних ідентичностей, процесах соціалізації та інституціоналізації довіри, але демонструє обмеження при врахуванні матеріальних інтересів і владних асиметрій. З’ясовано, що жодна з теорій не забезпечує вичерпного пояснення транскордонного співробітництва, що зумовлює необхідність залучення додаткових підходів (історичного інституціоналізму, теорії європеїзації, політичної економії та дискурсивного інституціоналізму). Зроблено висновок, що транскордонне співробітництво є продуктивним простором кроспарадигмального діалогу та емпіричним виміром перевірки теорій європейської інтеграції, а його дослідження має не лише академічне, а й практичне значення для формування ефективної політики регіонального розвитку та безпеки в Європі.