Інститут політичної опозиції в Аргентині за президентства Хавʼєра Мілея - Грищенко, Максим; Ткач, Олег (Український політико-правовий дискурс, 2026)
Мета дослідження — комплексний аналіз характеристик інституту політичної опозиції в Аргентині за президентства Хавʼєра Мілея (2023–2026), виявлення закономірностей опозиційної поведінки та оцінка впливу опозиційної фрагментації на стабільність радикально-реформістського режиму. Методи: у роботі застосовано інституційний аналіз, метод case study та порівняльний метод. Теоретичну рамку становлять концепція «делегативної демократії» Гільєрмо ОʼДоннелла, індикатори авторитарної поведінки Левітскі та Зіблатта, концепція «афективної поляризації» Шанто Ієнгара та концепція «конкурентного авторитаризму» Лукана Вея. Результати: виявлено трисегментну типологію опозиційного простору— пероністська коаліція, центристські та помірковано праві партії, позапарламентські соціальні рухи. Проаналізовано ключові епізоди інституційної конфронтації: парламентська боротьба навколо Ley Bases, серія президентських вето 2024–2025 рр., провінційні вибори у Буенос-Айресі. Стратегія Мілея щодо опозиції поєднує систематичну делегітимацію, виборчу коаліційність та поглинання соціальних протестів через протокол Булліча. За даними Freedom House (2026) Аргентина зберігає статус «Free» з індексом 85/100, проте V-Dem фіксує ознаки регресу в ліберальному вимірі демократії. Висновки: структурна слабкість опозиції є ключовим системним чинником стабільності режиму Мілея. Відсутність єдиного опозиційного лідера, ідеологічне вичерпання пероністської моделі та ресурсний дисбаланс після проміжних виборів 2025 року взаємопосилюють цю слабкість. Від здатності опозиції подолати внутрішню фрагментацію та запропонувати позитивну альтернативу залежатиме результат президентських виборів у 2027 році.