Сепаратизм як елемент стратегії російської зовнішньої політики у війні проти України - Новоскольцева, Людмила Олександрівна (Український політико-правовий дискурс, 2025)
Актуальність дослідження зумовлена потребою в науковому осмисленні феномена керованого сепаратизму як інструмента гібридної агресії Російської Федерації проти України, що має безпосередній вплив на стабільність державного управління, безпекову політику й міжнародну правосуб’єктність. У сучасних умовах війни сепаратизм набуває координованої форми зовнішнього впливу, який поєднує інформаційні, дипломатичні й псевдоправові засоби делегітимації українського суверенітету. Метою статті є дослідження сепаратизму як складової російської зовнішньополітичної стратегії у війні проти України, виявлення механізмів його реалізації та визначення шляхів протидії цим загрозам на національному й міжнародному рівнях. Методи. Методологічну основу становлять структурно-функціональний підхід, системний аналіз, метод кейс-стаді (на прикладі «ДНР» і «ЛНР») та елементи критичного дискурсивного аналізу, що дозволило виявити логіку формування квазідержавних утворень, проаналізувати способи їх легітимації та оцінити наслідки їх функціонування у контексті міжнародного права. Результати. Встановлено, що квазіреспубліки функціонують як засоби підриву територіальної цілісності, прикриття для військової присутності й джерело зовнішньої пропаганди. Виявлено, що маніпулятивне використання концепту самовизначення дозволяє Росії порушувати принципи суверенітету під прикриттям псевдодемократичних практик. Наукову новизну роботи становить спроба комплексно розглянути сепаратизм як системний елемент гібридної стратегії з інституціоналізованими формами впливу, а не як внутрішній конфлікт. Деталізовано загрози, що стосуються сфер безпеки, права й міжнародної стабільності. Висновки. Доведено, що керований сепаратизм є системною складовою зовнішньої агресії Російської Федерації, спрямованою на дестабілізацію державного суверенітету України. Виявлено основні механізми його реалізації: формування псевдодержавних структур, симуляція правових процесів, використання міжнародної риторики про самовизначення для прикриття актів анексії. Обґрунтовано потребу в удосконаленні національного законодавства, розвитку інформаційної безпеки, розширенні міжнародних санкційних інструментів і системному неприйнятті легітимності квазіреспублік. Перспективи подальших досліджень можуть бути реалізовані в детальному аналізі гуманітарних інструментів гібридної агресії, зокрема впливу культурної, освітньої та релігійної експансії, а також у розробленні стратегій реінтеграції тимчасово окупованих територій після деокупації.