Теорія і практика імунітету від кримінальної юрисдикції дипломатичних агентів: міжнародний аспект - Філяніна , Людмила Анатоліївна (Український політико-правовий дискурс, 2025)
У статті досліджується міжнародно-правова природа імунітету від кримінальної юрисдикції дипломатичних агентів. Аналізуються теоретико-правові засади дипломатичного імунітету, його межі та винятки, а також практика застосування у зовнішньополітичній діяльності держав. Враховуючи зростання кількості конфліктних ситуацій, пов’язаних із можливим зловживанням дипломатичними привілеями, актуальність теми зумовлена потребою переосмислення балансу між забезпеченням функціональної недоторканності дипломатичних агентів держави-акредитації і забезпеченням юрисдикційного суверенітету держави-перебування. Особлива увага приділяється функціональному призначенню і цілям дипломатичного імунітету, сучасним викликам котрі пов’язані зі зловживанням імунітетом та забезпеченням правосуддя, способам обмеження імунітету, виняткам, що дозволяють притягати до кримінальної відповідальності таких осіб: відмова від імунітету, практика висилання та можливість оголосити особу – «persona non grata». Розглядаються приклади щодо обмеження дипломатичного імунітету в контексті принципів справедливості, невідворотності покарання та відповідальності за скоєні злочини. У дослідженні застосовано сукупність загальнонаукових і спеціально-юридичних методів, зокрема методи системного аналізу, порівняльно-правовий, та формально-юридичний. Застосування методу порівняльного аналізу дозволило виявити основні підходи до реалізації дипломатичного імунітету, визначити узагальнені риси у міжнародній та національній практиці. Результати дослідження свідчать, імунітет дипломатичних представників від кримінальної юрисдикції носить суто процесуальний характер, тобто не усуває особисту кримінальну відповідальність, а лише встановлює специфічну процедуру її реалізації. З метою запобігання безкарності у випадках вчинення тяжких злочинів інститут імунітету від кримінальної відповідальності дипломатичних агентів потребує вдосконалення, з урахуванням збереження гарантій необхідних для ефективного функціонування дипломатичної служби.