Правове регулювання штучного інтелекту у країнах Європи - Ігнатко, Владислав Іванович (Український політико-правовий дискурс, 2025)
Дослідження направлено на аналіз підходів до правового регулювання штучного інтелекту в європейських країнах, що сьогодні набуває дедалі більшої актуальності у зв’язку зі стрімким розвитком технологій. У цьому контексті дослідження зосереджується на вивченні підходів у нормативно-правових рамок, які поступово і послідовно розробляються у країнах Європи для врегулювання використання та розвитку штучного інтелекту. При цьому аналізуються як загальноєвропейські стратегії, так і національні підходи до забезпечення етичних, соціальних та правових аспектів впровадження штучного інтелекту, що дозволяє краще побачити як спільні риси, так і відмінності у правових системах різних держав. Зазначається, що розвиток сучасного правового стандарту в цій сфері може створити консолідований підхід для ефективного регулювання штучного інтелекту в Європі, що, своєю чергою, здатне забезпечити узгодженість дій між різними країнами та підвищити рівень довіри суспільства до технологій. У статті автор досліджує новели Європейського Регламенту "Про штучний інтелект", який нині вважається одним із найбільш значущих документів у цій сфері. Також, використовуючи порівняльно-правовий та ретроспективний методи при аналізі шляхів регулювання ШІ у європейських країнах. У ході аналізу виокремлено два базові підходи – нормативно-правовий і етично-правовий, визначено особливості їхнього застосування у Швеції, Франції, Німеччині, Польщі, Італії, Болгарії та Іспанії, а також порівняно з британською практикою. Далі в статті розглядаються необхідні адаптації цивільного права України для врахування цих нововведень, адже очевидно, що без таких змін національна правова система не зможе повною мірою відповідати європейським тенденціям. Зокрема, досліджується потреба у введенні нових нормативних актів або внесення змін до існуючих, а також удосконалення механізмів визначення відповідальності за штучний інтелект, які нині не охоплюють усіх особливостей його функціонування. Науковим результатом дослідження є висновок про необхідність для України поєднувати європейський досвід із власними реаліями. Зокрема, обґрунтовано доцільність комбінованого підходу, зорієнтованого на етико-правові рамки з поступовим переходом до нормативного регулювання, а також визначення ШІ як джерела підвищеної небезпеки. Показано перспективи імплементації положень Регламенту ЄС через створення «регуляторних пісочниць», удосконалення механізмів відповідальності та розробку майбутнього національного закону про штучний інтелект. Автор робить висновок, що цивільне право України потребує суттєвих і навіть глибоких змін, щоб відповідати новим викликам, породженим розвитком штучного інтелекту, і саме від цих змін залежатиме спроможність країни інтегруватися до сучасного європейського правового простору.