Оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування - Спаскіна, Катерина Олегівна (Український політико-правовий дискурс, 2026)
Мета дослідження полягає в аналізі правового регулювання та застосування механізмів оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора на стадії досудового розслідування відповідно до глави 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України). Методи дослідження включають системний аналіз норм КПК України, насамперед статті 303–308, порівняльний аналіз положень Конституції України та практики Європейського суду з прав людини щодо права на ефективний судовий захист за статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), а також узагальнення правових позицій Верховного Суду України. Результати дослідження свідчать про вичерпний характер переліку оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності, визначеного частиною першою статті 303 КПК України, включаючи невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР), неповернення тимчасово вилученого майна, нездійснення процесуальних дій у встановлений строк, зупинення чи закриття провадження, відмову у визнанні потерпілим, відмову в задоволенні клопотань про слідчі дії тощо. Верховний Суд послідовно вказує, що слідчий суддя здійснює виключно контроль за дотриманням прав учасників провадження, скасовує незаконні постанови та зобов’язує вчинити дії, передбачені КПК, без втручання в дискреційні повноваження слідчого чи прокурора та без заміни їх процесуальної самостійності. Об’єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі – ККС ВС) підкреслює неможливість оскарження в апеляційному порядку більшості ухвал слідчого судді, крім вичерпно визначених випадків. Натомість, практика Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) акцентує на необхідності ефективного судового контролю за діями органів досудового розслідування для запобігання свавільним обмеженням прав, забезпечення незалежності та оперативності розслідування, а також наявності засобів захисту від надмірної тривалості провадження чи бездіяльності. Висновки дослідження вказують на відповідність українського механізму оскарження стандартам Конвенції за умови дотримання принципів доступності, своєчасності та повноти судового розгляду скарг. В свою чергу, виявлено проблеми у тлумаченні меж судового контролю, що інколи призводить до обмеження прав заявників, та потребу в подальшому узгодженні національної практики з вимогами ЄСПЛ щодо ефективності засобів правового захисту.