Межі судового розсуду при зупиненні провадження у справах про адміністративні правопорушення - Карелін, Владислав Володимирович (Український політико-правовий дискурс, 2026)
Мета статті полягає у визначенні меж судового розсуду при вирішенні питання про зупинення провадження у справах про адміністративні правопорушення та у з’ясуванні того, чи може суд за відсутності прямої норми Кодексу України про адміністративні правопорушення застосовувати процесуальну аналогію для запровадження такого механізму. У статті використано формально-юридичний, системно-структурний, логіко-нормативний і порівняльно-правовий методи. Їх застосування дало змогу проаналізувати приписи Кодексу України про адміністративні правопорушення, співвіднести положення про строки розгляду справи та строки притягнення до відповідальності, відмежувати зупинення провадження від відкладення розгляду справи й інших форм тимчасового припинення процесуального руху. Окремо використано метод аналізу судової практики, що дозволило оцінити підходи Вищої ради правосуддя, Верховного Суду, Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини щодо передбачуваності правозастосування, меж дискреції та допустимості втручання держави у правове становище особи поза межами прямого нормативного регулювання. За результатами дослідження обґрунтовано, що Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить загального й завершеного правового регулювання зупинення провадження як самостійного інституту адміністративно-деліктного процесу. Показано, що у правозастосуванні сформувалися суперечливі підходи: одні суди допускають застосування аналогії закону, зокрема із кримінального процесу, інші виходять із відсутності у суду такого повноваження без прямої вказівки законодавця. На підставі проведеного аналізу встановлено, що використання процесуальної аналогії у цій сфері не є нейтральним технічним рішенням, а безпосередньо впливає на межі реалізації державою адміністративно-каральної функції. Сформовано висновки про те, що межі судового розсуду при зупиненні провадження не можуть виправдовуватись лише міркуваннями процесуальної доцільності. За відсутності прямої норми КУпАП суд не може самостійно створювати процесуальний механізм, який змінює рух справи та здатний впливати на строки притягнення до відповідальності.