Правове регулювання застосування штучного інтелекту в судочинстві України за стандартами ЄС - Сидоров, Ярослав Олексійович; Удовика, Лариса Григорівна (Український політико-правовий дискурс, 2026)
Актуальність теми зумовлена інтенсивною цифровізацією правосуддя, розвитком інструментів штучного інтелекту та необхідністю забезпечення балансу між технологічною ефективністю судової системи й гарантіями верховенства права, незалежності суддів та захисту прав людини. Метою дослідження є визначення сучасного стану нормативно-правового регулювання використання штучного інтелекту в судовій системі України, визначення ступеня його відповідності підходам Європейського Союзу та формування пропозицій щодо вдосконалення правової моделі інтеграції штучного інтелекту в судочинство. Методологічну основу становлять загальнонаукові та спеціально-юридичні методи пізнання. Зокрема, системно-структурний метод застосовано для аналізу цифрової інфраструктури судової системи; порівняльно-правовий метод – для зіставлення українського та європейського регулювання; формально-юридичний метод для дослідження нормативних актів; а також метод узагальнення для формування висновків щодо перспектив розвитку штучного інтелекту в правосудді. Результати дослідження свідчать, що правове регулювання штучного інтелекту в Україні перебуває на етапі становлення та має фрагментарний характер. Встановлено, що основними елементами нормативної бази є стратегічні документи, етичні положення та окремі норми процесуального законодавства, які лише частково охоплюють використання штучного інтелекту. Водночас судова система України вже функціонує на базі цифрових інструментів (ЄСІТС, «Електронний суд», реєстри судових рішень), що створює інфраструктурні передумови для інтеграції штучного інтелекту. Проаналізовано міжнародні регуляторні підходи, зокрема AI Act Європейського Союзу та Рамкову конвенцію Ради Європи, які закладають ризик-орієнтовану модель управління штучним інтелектом та акцентують на необхідності збереження людського контролю під час ухвалення судових рішень. Обґрунтовано, що для України найбільш доцільною є модель «інтелектуального асистування», за якої штучний інтелект використовується як допоміжний інструмент у діяльності суддів і судової адміністрації без делегування йому функції здійснення правосуддя. У висновках запропоновано напрями вдосконалення нормативно-правового регулювання, зокрема розроблення спеціального законодавства у сфері штучного інтелекту, запровадження реєстру AI-систем, що використовуються в судовій системі, механізмів оцінювання ризиків, регуляторних пісочниць, а також системи незалежного контролю за застосуванням таких технологій.