Воєнні злочини в Україні та відповідальність агресора - Тарасенко, Олександра Сергіївна; Школьнікова, Тетяна Юріївна; Андрушко, Ірина Петрівна (Український політико-правовий дискурс, 2026)
Мета роботи полягає в комплексному науково-практичному осмисленні воєнних злочинів, учинених на території України, а також механізмів міжнародної кримінальної відповідальності держави-агресора. Дослідження ґрунтується на розумінні того, що сучасна система притягнення до відповідальності охоплює взаємопов’язані процесуальні механізми, пов’язані з розслідуванням воєнних злочинів, злочинів проти людяності, геноциду, злочину агресії, екологічних наслідків війни та репараційних вимог. У дослідженні застосовано формально-юридичний метод для аналізу норм міжнародного кримінального права, порівняльно-правовий — для зіставлення національних і міжнародних механізмів юрисдикції, а також інституційний аналіз діяльності Міжнародного кримінального суду, спеціального трибуналу щодо злочину агресії та Реєстру збитків для України. Крім того, використано метод історичного аналізу процесів що відбувались після Другої світової війни та узагальнення наукових підходів до питань доказування, командної відповідальності та захисту прав потерпілих. У результаті дослідження обґрунтовано авторську модель доказово-юрисдикційного контуру, у межах якого національні кримінальні провадження, Міжнародний кримінальний суд, спеціалізований механізм щодо злочину агресії, спільні слідчі групи, універсальна юрисдикція держав-партнерів і компенсаційний напрям розглядаються не як альтернативні, а як взаємодоповнювальні інструменти. Запропоновано розмежовувати оперативний, стратегічний і відновлювальний рівні відповідальності: перший забезпечує фіксацію злочинів і судовий розгляд конкретних епізодів; другий спрямований на доведення відповідальності вищого політичного та військового керівництва; третій пов’язує кримінально-правову оцінку з майбутнім відшкодуванням шкоди. У висновках підкреслено, що ефективність міжнародної кримінальної відповідальності держави-агресора визначається узгодженістю доказових стандартів, стабільною взаємодією між інституціями, уникненням юрисдикційних суперечностей і забезпеченням потерпілоцентричного підходу. Обґрунтовано, що для України важливого значення набуває не кількість окремих проваджень, а формування узгодженої системи доказування, у межах якої матеріали щодо воєнних злочинів можуть одночасно використовуватися в національному судочинстві, міжнародному кримінальному переслідуванні та компенсаційних механізмах.