Механізм обмежування прав людини крізь призму європейських стандартів - Дудаш, Тамара Іванівна (Український політико-правовий дискурс, 2026)
Мета статті – спеціалізувати модель механізму обмежування прав людини, яка охоплює його суб’єктний склад, об’єкт, принципи, засоби та наслідки обмежування до європейських стандартів, розроблених у практиці Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ). Дослідження ґрунтоване на загальнотеоретичному та порівнювально-правовому аналізі, системному підході до вивчення механізму обмежування, а також на тлумаченні положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – ЄКПЛ або Конвенція) у світлі практики ЄСПЛ. Встановлено, що основним обмежником прав людини є держава. Об’єктом обмежування виступають якісні і/або кількісні показники можливостей поведінки, що становлять зміст і/або обсяг права або порядок його здійснювання. Визначено, що основні принципи обмежування прав людини мають відповідати європейським стандартам, а саме: законності, доконечності, легітимній меті, пропорційності, недискримінаційності, розумності, дотриманості процедури та ін. До засобів обмежування (обмежників), встановлених у європейських стандартах, належать: абсолютні заборони, винятки із загальних правил, юридичні та фактові умови обмежування, обмежники без умов обмежування, застереження до ЄКПЛ і відступи від ЄКПЛ. Виснувано, що попри те, що ЄСПЛ оцінює, чи обмежування конвенційних прав з боку держави не порушило європейських стандартів, для людини наслідком обмежування є стан обмеженості, у який вона потрапляє. Обмеженість прав людини може мати проявом звуженість обсягу або змісту права чи зупиненість його здійснювання. Стан обмеженості набуває юридичної значущості у процесі контролювання за виконанням рішення ЄСПЛ. Зліквідованість права людини за жодних обставин не може бути правомірною.