Генеза та еволюція наукових підходів до дослідження інтеграційних процесів в умовах становлення інформаційного суспільства
В основі матеріалу лежить ретроспективний аналіз розвитку наукової думки щодо феномену інтеграції. Автор виокремлює та характеризує три ключові етапи еволюції підходів: Класичний (середина XX ст.): базується на структурно-функціональному аналізі (Т. Парсонс, Р. Мертон) та теорії систем. Інтеграція розглядається як механізм внутрішньої стабілізації, координації соціальних підсистем та гармонізації суспільних норм. Політико-економічний (друга половина XX ст.): пов’язаний із розвитком міждержавної та наднаціональної співпраці (на прикладі ЄС). У центрі уваги — транснаціональна взаємодія, передача суверенітету спільним інституціям та створення єдиних ринків (Ж. Монне, Р. Шуман, К. Дойч). Цифровий/Інформаційний (кінець XX — початок XXI ст.): сучасний етап, де інтеграція трансформується у комплексний процес формування єдиного інформаційного простору. Акцент зміщується на технологічну сумісність (інтероперабельність), кібербезпеку, правове регулювання цифрових потоків та соціокультурну адаптацію в умовах глобалізації. Висновок: Доведено, що сучасна концепція інтеграції є мультидисциплінарною і поєднує технологічні, економічні, правові та соціальні чинники, відображаючи перехід від традиційних моделей управління до динамічної взаємодії у глобальному цифровому середовищі.
Авторське право (c) 2026 Максим Равчак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Конституційні обмеження прав і свобод громадян в умовах воєнного стану в Україні
Дослідження присвячене аналізу конституційних обмежень прав і свобод громадян, запроваджених в Україні під час воєнного стану, з акцентом на правові механізми регулювання та практику їхнього застосування. Мета дослідження полягає у визначенні меж допустимого втручання держави у сферу прав людини в умовах особливого правового режиму, а також оцінюванні балансу між вимогами національної безпеки та гарантіями конституційних прав. Під час дослідження застосовано такі методи: системно-структурний, порівняльний, аналіз положень Конституції України, законодавчих актів, що регулюють правовий режим воєнного стану, а також узагальнення наукових позицій щодо трансформації правового статусу особи за кризових умов. Результати дослідження засвідчують, що запровадження правового режиму воєнного стану об’єктивно змінює механізм реалізації окремих конституційних прав і свобод, однак не скасовує їхнього базового змісту. Встановлено, що обмеження мають чітко визначений нормативний характер і реалізуються через спеціальні законодавчі процедури, які передбачають тимчасовість та пропорційність втручання держави. Особливу увагу приділено аналізу прав, що підлягають частковому обмеженню, а також тих, що залишаються невідчужуваними навіть під час воєнного стану. Досліджено також роль органів державної влади в забезпеченні правової визначеності та контролю за дотриманням конституційних гарантій у кризових умовах. Окремо розглянуто практичні аспекти застосування обмежувальних заходів у сфері свободи пересування, інформаційних прав та трудових відносин. У висновках зазначено, що конституційні обмеження прав і свобод під час воєнного стану – це інструмент правового реагування держави на загрози національній безпеці. Однак їх застосування потребує суворого дотримання принципів законності, пропорційності та тимчасовості. Обґрунтовано, що ефективність правового регулювання залежить від узгодженості нормативної бази та практики її реалізації, а також рівня забезпечення судового та інституційного контролю. Підкреслено необхідність подальшого вдосконалення механізмів гарантування прав людини під час надзвичайних правових режимів з урахуванням сучасних викликів.
Авторське право (c) 2026 Вікторія Михайлівна Прилипко, Юрій Богданович Курилюк, Дмитро Павлович Таран https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Електронна демократія та конституційні гарантії участі громадян в умовах європейської інтеграції України
У статті досліджено електронну демократію як інституційно та технологічно опосередковану форму реалізації народного суверенітету в умовах цифровізації. Розкрито її сутність, структурні характеристики та місце у системі публічного управління, а також проаналізовано взаємозв’язок електронних і традиційних форм безпосереднього народовладдя. Окрему увагу приділено ролі електронної демократії у трансформації механізмів взаємодії між державою та громадянським суспільством і забезпеченні ефективної участі громадян у процесах прийняття публічних рішень. Метою дослідження є здійснення комплексного конституційно-правового аналізу електронної демократії, визначення її ролі у забезпеченні участі громадян та обґрунтування напрямів її розвитку з урахуванням європейських стандартів. Методи. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціально-юридичні методи. Системний метод застосовано для розкриття електронної демократії як цілісного механізму реалізації народного суверенітету. Формально-юридичний метод використано для аналізу положень Конституції України та нормативно-правових актів, що регулюють електронні форми участі громадян. Порівняльно-правовий метод дозволив порівняти національні підходи з європейськими стандартами електронної демократії. Аналітичний метод використано для оцінки ефективності інституційного забезпечення електронної участі в Україні. Результати. У результаті дослідження встановлено, що електронна демократія виступає важливим інструментом трансформації взаємодії між державою та громадянським суспільством, сприяючи підвищенню відкритості, підзвітності та інклюзивності публічної влади. Визначено, що в Україні сформовано базову систему її інституційного забезпечення, однак її ефективність обмежується фрагментарністю цифрових рішень і формальним характером окремих механізмів участі. Обґрунтовано необхідність переходу до інтегрованої моделі електронної демократії та імплементації європейських стандартів. Запропоновано авторську концепцію конституційно-орієнтованого розвитку електронної демократії та алгоритм її впровадження, спрямовані на забезпечення реального впливу громадян на процес прийняття публічних рішень.
Авторське право (c) 2026 Наталія Геннадіївна Захарчин, Дмитро Олексійович Пугач, Тетяна Анатоліївна Плугатар https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Специфіка управлінських рішень, що приймаються правоохоронцями під час ініціювання компромісу
Метою статті є визначення специфіки управлінських рішень правоохоронців, що приймаються в умовах ініціювання компромісу під час конфліктних ситуацій, а також узагальнення чинників, які зумовлюють вибір відповідної моделі професійного реагування. Методологічну основу дослідження становить поєднання загальнонаукових і спеціальних методів. Системний підхід застосовано для розгляду управлінського рішення як комплексного явища, що інтегрує правові, організаційні та комунікативні компоненти. Формально-юридичний метод використано для аналізу меж дискреційних повноважень і нормативних засад поведінки правоохоронців. Структурно-функціональний метод дав змогу визначити роль компромісу в системі професійного реагування. Порівняльний і логіко-аналітичний методи забезпечили узагальнення наукових підходів до суміжних категорій і виявлення проблемних аспектів дослідження. Узагальнено, що управлінське рішення правоохоронця в ситуації ініціювання компромісу формується не як формальне застосування правових норм, а як результат багатофакторної оцінки конкретної ситуації, рівня ризиків і поведінкових характеристик учасників конфлікту. Встановлено, що компроміс є елементом системи професійного реагування, який не заперечує владного характеру правоохоронної діяльності. Визначено, що його реалізація може набувати різних організаційно-комунікативних форм, однак управлінський вибір залишається за правоохоронцем. Узагальнено групи чинників, що впливають на прийняття рішення, серед яких правові, ситуаційні та професійно-етичні складники. Підсумовано, що специфіка управлінських рішень у досліджуваному контексті полягає в необхідності балансування між вимогами законності, дискреційними межами та практичною доцільністю дій. Обґрунтовано, що компроміс є допустимим інструментом професійного реагування лише за умови забезпечення контролю над ситуацією та досягнення цілей правоохоронної діяльності. Визначено, що ефективність управлінського рішення залежить від здатності поєднати нормативні вимоги з гнучкістю реагування в умовах конфлікту.
Авторське право (c) 2026 Ігор Володимирович Паризький https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Стратегічні напрями розвитку системи державного управління у сфері цифрової безпеки
У статті досліджуються стратегічні напрями розвитку системи державного управління у сфері цифрової безпеки в умовах стрімкої трансформації та зростання кіберзагроз. Мета дослідження полягає в обґрунтуванні стратегічних напрямків вдосконалення системи державного управління у сфері цифрової безпеки з метою підвищення її ефективності, узгодженості та стійкості до сучасних кіберзагроз. Методи дослідження містять системний та структурно-функціональний аналіз, порівняльний метод, узагальнення наукових підходів, а також аналіз нормативно-правових актів та сучасних публікацій у сфері цифрової безпеки та державного управління. Результати дослідження свідчать, що сучасна система державного управління у сфері цифрової безпеки характеризується фрагментарністю, недостатнім рівнем координації між інституціями та нерівномірністю впровадження цифрових технологій. Разом з тим, визначено ключові виклики, найперше пов’язані зі зростанням складних кіберзагроз, гібридних атак, швидкої еволюції цифрового середовища та недостатнім рівнем розвитку кадрового забезпечення. Обґрунтовано необхідність переходу до проактивної моделі кіберстійкості, яка передбачає використання інноваційних технологій, зокрема штучного інтелекту, великих даних та сучасних систем прогнозування ризиків. Запропоновано стратегічну класифікацію напрямів розвитку системи державного управління у сфері цифрової безпеки за рівнями кіберстійкості: базовим, адаптивним та проактивним. Такий підхід дозволяє систематизувати управлінські пріоритети відповідно до рівня готовності держави до кіберзагроз. Його впровадження сприяє підвищенню ефективності реагування на інциденти та формуванню довгострокової стратегії цифрової безпеки. У висновках підтверджено, що ефективний розвиток системи державного управління у сфері цифрової безпеки можливий за умови комплексної інтеграції інституційних, технологічних та правових механізмів. Перехід до адаптивної та проактивної моделі управління розглядається як головна передумова підвищення стійкості держави до сучасних кіберзагроз та забезпечення стабільного функціонування цифрового середовища.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Олександрівна Татарнікова, Наталія Володимирівна Карпінська, Андрій Ярославович Палюх https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Повноваження органів виконавчої влади у сфері енергоефективності
Мета. Стаття присвячена комплексному аналізу повноважень органів виконавчої влади у сфері забезпечення енергетичної ефективності в Україні в умовах євроінтеграційних перетворень та воєнного стану. У процесі дослідження застосовано формально-юридичний метод для тлумачення норм чинного законодавства, системно-структурний – для визначення місця органів виконавчої влади у механізмі забезпечення енергоефективності, а також порівняльно-правовий метод для зіставлення національного законодавства із стандартами Європейського Союзу. Результати. Встановлено, що правову основу повноважень органів виконавчої влади у сфері енергоефективності становлять Закон України «Про енергетичну ефективність» від 21 жовтня 2021 року № 1818-IX [1], Закон України «Про енергетичну ефективність будівель» від 22 червня 2017 року № 2118-VIII [2] та Закон України від 4 червня 2024 року № 3764-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання повноважень центральних органів виконавчої влади у сфері забезпечення енергетичної ефективності» [3]. Визначено системоутворюючу роль Кабінету Міністрів України, спеціальну координаційно-імплементаційну функцію Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України (Держенергоефективності), а також повноваження галузевих міністерств і місцевих державних адміністрацій. Проаналізовано вплив Директиви (ЄС) 2023/1791 «Про енергоефективність» [4] та Директиви (ЄС) 2024/1275 «Про енергетичну ефективність будівель» [5] на формування вітчизняного законодавства. Висновки. Зроблено висновок, що сучасна система повноважень органів виконавчої влади у сфері енергоефективності потребує подальшого вдосконалення у частині посилення міжвідомчої координації, розширення інструментів моніторингу та контролю, а також зміцнення інституційної спроможності відповідних органів на центральному та місцевому рівнях.
Авторське право (c) 2026 Володимир Васильович Захаркевич https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Автономія та підзвітність агентств Європейського Союзу в системі європейського адміністративного врядування
Автономія та підзвітність агентств Європейського Союзу є ключовими елементами їх адміністративно-правового статусу та важливими передумовами ефективності європейського адміністративного врядування. Агентства ЄС виконують спеціалізовані експертні, координаційні, регуляторні та оперативні функції, що зумовлює потребу в їх функціональній самостійності. Водночас розширення повноважень агентств актуалізує питання демократичної легітимності, прозорості, судового контролю та відповідальності за їх діяльність. Метою статті є дослідження змісту автономії та підзвітності агентств Європейського Союзу, визначення їх співвідношення в системі європейського адміністративного врядування та з’ясування ролі цих категорій у забезпеченні легітимності діяльності агентств ЄС. У роботі використано методи правового аналізу, системного тлумачення норм права ЄС, порівняльно-правового дослідження, формально-юридичний метод, а також аналіз доктринальних підходів українських і зарубіжних авторів щодо правової природи агентств Європейського Союзу. Дослідження показало, що автономія агентств ЄС має організаційний, функціональний та експертний виміри, однак не є абсолютною, оскільки обмежується установчими актами, принципом наданих повноважень, інституційним балансом, процедурними гарантіями та судовим контролем. Встановлено, що підзвітність агентств ЄС охоплює політичні, адміністративні, фінансові, судові та процедурні механізми контролю. З’ясовано, що практика Суду ЄС у справах Meroni, Romano та ESMA сформувала ключові підходи до визначення меж делегування повноважень агентствам ЄС. Обґрунтовано, що автономія та підзвітність не є взаємовиключними категоріями, а становлять взаємопов’язані елементи адміністративно-правового статусу агентств ЄС. Для забезпечення ефективності та легітимності діяльності агентств Європейського Союзу необхідне не звуження їх автономії, а її належне правове структурування через чітке визначення компетенції, прозорі процедури, парламентський і фінансовий контроль, адміністративний нагляд та можливість судового перегляду. Саме баланс між функціональною незалежністю та багаторівневою підзвітністю забезпечує належне місце агентств ЄС у системі європейського адміністративного врядування.
Авторське право (c) 2026 Вікторія Василівна Форманюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Співвідношення нагляду і контролю у сфері небанківського кредитування: адміністративно-правовий аспект
Метою статті є дослідження теоретико-правових засад розмежування понять «нагляд» і «контроль» у сфері небанківського кредитування, аналіз адміністративно-правового механізму реалізації наглядових і контрольних функцій відповідними суб'єктами публічної влади, а також визначення правового статусу органів, що здійснюють регулювання у цій сфері. Методи. Дослідження проводилося із застосуванням загальнонаукових та спеціально-юридичних методів: системного аналізу та синтезу, формально-логічного, порівняльно-правового та структурно-функціонального методів. Зазначені методи дозволили комплексно дослідити адміністративно-правовий механізм нагляду і контролю у сфері небанківського кредитування. Результати. Встановлено, що нагляд і контроль у сфері небанківського кредитування є взаємопов'язаними, але самостійними видами державної діяльності, що відрізняються за суб'єктами здійснення, цілями, методами та правовими наслідками. Визначено, що нагляд здійснюється НБУ і спрямований на забезпечення законності та фінансової стійкості небанківських кредиторів, тоді як контроль охоплює ширше коло суб'єктів і форм. Розмежування понять систематизовано у вигляді таблиці; наглядові повноваження НБУ представлено у систематизованому вигляді. Висновки. Обґрунтовано, що вдосконалення адміністративно-правового механізму нагляду і контролю потребує: законодавчого закріплення чіткого розмежування наглядових і контрольних функцій; посилення процедурних гарантій прав небанківських кредиторів; розвитку інструментів дистанційного нагляду; запровадження пропорційних заходів відповідальності.
Авторське право (c) 2026 А. В. Денисова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Криза концепції “автора” в праві інтелектуальної власності в умовах розвитку генеративного ШІ: міжнародно-правові та цифрово-безпекові аспекти
У статті досліджено кризу традиційної концепції автора в умовах розвитку генеративного штучного інтелекту та здійснено доктринальний аналіз проблем охороноздатності об’єктів, створених із використанням технологій генеративного штучного інтелекту. Розкрито теоретико-правові засади концепції автора у праві інтелектуальної власності, проаналізовано критерії творчого характеру та оригінальності твору, а також визначено особливості трансформації творчого процесу в умовах використання генеративного штучного інтелекту. Окрему увагу приділено проблемам визначення суб’єкта авторських прав на результати, генеровані штучним інтелектом, співвідношенню авторсько-правової охорони та спеціального режиму правової охорони неоригінальних об’єктів, а також сучасним підходам до оцінки творчого внеску людини у процесі генерації контенту. Метою дослідження є комплексний аналіз впливу генеративного штучного інтелекту на трансформацію концепції автора у праві інтелектуальної власності, визначення проблем охороноздатності об’єктів, генерованих штучним інтелектом та обґрунтування напрямів удосконалення правового регулювання у сфері інтелектуальної власності з урахуванням міжнародно-правових і цифрово-безпекових аспектів розвитку генеративного штучного інтелекту. Методи. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціально-юридичні методи. Формально-юридичний метод використано для аналізу положень законодавства України у сфері авторського права та правової охорони об’єктів, генерованих штучним інтелектом. Системний метод застосовано для дослідження взаємозв’язку категорій авторства, творчого внеску, оригінальності та охороноздатності в умовах розвитку генеративного штучного інтелекту. Порівняльно-правовий метод використано для аналізу сучасних зарубіжних підходів до правового регулювання об’єктів, генерованих штучним інтелектом. Окрему увагу приділено аналізу сучасних підходів до AI governance, кібербезпеки та міжнародного регулювання цифрових технологій. Аналітичний метод застосовано для оцінки сучасних доктринальних підходів до визначення правового статусу результатів генерації штучного інтелекту та перспектив удосконалення законодавства у сфері інтелектуальної власності. Результати. У результаті дослідження встановлено, що розвиток генеративного ШІ зумовлює трансформацію класичних підходів до розуміння авторства, творчого внеску та критеріїв охороноздатності об’єктів права інтелектуальної власності. Обґрунтовано, що ключовою умовою виникнення авторсько-правової охорони продовжує залишатися творчий внесок людини, навіть в умовах активного використання генеративного штучного інтелекту. Запропоновано диференційований підхід до визначення правового режиму об’єктів, створених із використанням генеративного штучного інтелекту, а також алгоритм визначення їх охороноздатності з урахуванням ступеня творчої участі людини, рівня автономності генерації та ознак оригінальності результату. Обґрунтовано необхідність подальшого вдосконалення законодавства у сфері інтелектуальної власності та адаптації правового регулювання до сучасних цифрових технологій. Встановлено, що розвиток генеративного ШІ актуалізує необхідність поєднання механізмів авторсько-правової охорони із сучасними підходами до AI governance, кібербезпеки та міжнародної інформаційної безпеки.
Авторське право (c) 2026 Світлана Олександрівна Лисенко, Роман Сергійович Шелудяков, Валентина Олександрівна Бабіна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Механізми відшкодування шкоди, завданої воєнними діями земельним ділянкам сільськогосподарського призначення
Стаття присвячена дослідженню механізмів відшкодування шкоди, завданої воєнними діями земельним ділянкам сільськогосподарського призначення. Встановлено, що наявне чинне законодавство немає належного врегулювання окресленого питання, а більше зосереджене на компенсаціях за знищене або пошкоджене майно, оминаючи або фрагментарно регулюючи питання компенсації шкоди, які зазнають земельні ділянки внаслідок воєнних дій. Питання, що стосуються відшкодування шкоди земельним ділянкам сільськогосподарського призначення, набули актуальності у зв’язку з тим, що їх відновлення потребує значних витрат з боку власників або користувачів, оскільки їх використання до проведення такого відновлення обмежене або взагалі неможливе. Окремо постають питання розмежування відповідальності між агресором, державою, власниками чи користувачами за шкоду, яка завдається таким земельним ділянкам. З урахуванням проведених досліджень певних питань, що стосуються користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення, відшкодування завданої шкоди за знищене або пошкоджене майно, напрацювання певної судової практики в цій сфері, обраний напрям дослідження є предметом як наукового так і практичного інтересу, а напрацювання відповідних механізмів відшкодування потребує зваженого та всебічно обґрунтованого підходу. В результаті проведеного дослідження встановлено, що наявне законодавство потребує свого удосконалення в частині напрацювання механізмів відшкодування шкоди, завданої воєнними діями земельним ділянкам сільськогосподарського призначення. Завдана шкода може бути відшкодована власнику чи користувачу лише після звільнення окупованих територій, на яких розташовуються відповідні постраждалі земельні ділянки і у разі наявності прямої зацікавленості у власника чи користувача у відновленні властивостей постраждалої земельної ділянки. Оскільки тільки після звільнення окупованих територій чи припинення активних бойових дій в місцях розташування земельних ділянок сільськогосподарського призначення є можливість провести належну оцінку завданої шкоди, встановити доцільність проведення відповідного відновлення, внесення до Міжнародного реєстру збитків і встановлення механізму відшкодування завданої шкоди. Наведено авторське бачення механізмів відшкодування шкоди, завданої воєнними діями земельним ділянкам сільськогосподарського призначення.
Авторське право (c) 2026 Валерій Андрійович Янковський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проблеми нотаріальної перевірки дотримання вимог щодо граничного розміру землеволодіння при посвідченні договорів відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення
Стаття присвячена дослідженню правових і технічних проблем, що виникають при здійсненні нотаріусом перевірки дотримання вимог щодо граничного розміру землеволодіння при посвідченні договорів відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зокрема шляхом укладення договору купівлі-продажу, та обґрунтуванню пропозицій щодо вдосконалення правового регулювання. У процесі дослідження застосовано комплекс загальнонаукових та спеціальних юридичних методів: логіко-правового аналізу — для з'ясування змісту нормативних приписів; системного підходу — для виявлення внутрішніх суперечностей правового регулювання; порівняльно-правового методу — для зіставлення вимог різних підзаконних актів між собою; правового моделювання — для обґрунтування пропозицій щодо вдосконалення законодавства. Нормативну основу становлять Земельний кодекс України, Цивільний кодекс України, Закон України “Про нотаріат”, постанова Кабінету Міністрів України від 16 червня 2021 р. № 637 та інші законодавчі акти. Емпіричну основу дослідження становлять офіційний лист Нотаріальної палати України № 38/17 від 25 червня 2021 р. та роз'яснювальна позиція Міністерства юстиції України щодо врахування земельних ділянок у довірчій власності. Виявлено чотири системні проблеми нотаріальної перевірки. Перша — відсутність єдиної інтегрованої системи обліку землі та прав на неї: Державний земельний кадастр і Державний реєстр речових прав на нерухоме майно функціонують як окремі бази даних, не консолідовані для зведеного запиту нотаріусом за особою-набувачем у режимі реального часу. Друга — технічна розбіжність у точності відображення площ земельних ділянок між реєстрами: ДЗК фіксує площу з точністю до чотирьох знаків після коми, ДРРП — до двох, що унеможливлює автоматичну верифікацію та породжує ризик розбіжності підсумків при ручному підсумовуванні. Третя — недостатність процедурного алгоритму постанови № 637, яка не визначає пріоритету реєстрових даних у разі розбіжностей, порядку врахування часток у спільній частковій власності та в статутному капіталі юридичних осіб. Четверта — правова невизначеність меж відповідальності нотаріуса за порушення, яке він об'єктивно не міг виявити на підставі наявних реєстрових даних. Окремо досліджено питання довірчої власності на земельні ділянки: позиція Міністерства юстиції України про обов'язковість її врахування є юридично обґрунтованою, проте технічний механізм реалізації цієї вимоги засобами ДЗК та ДРРП залишається нормативно незабезпеченим. Усунення виявлених регуляторних та технічних прогалин потребує: створення єдиної аналітичної платформи ДЗК–ДРРП із функцією зведеного запиту за ідентифікаційним номером особи; доповнення Порядку № 637 покроковим алгоритмом перевірки із визначенням пріоритету джерела даних у разі розбіжностей; законодавчого звільнення нотаріуса від відповідальності за добросовісної поведінки у межах наявних реєстрових даних; закріплення нікчемності договору відчуження, укладеного з порушенням граничного розміру землеволодіння; законодавчого врегулювання механізму перевірки площ земельних ділянок у довірчій власності кредитора.
Авторське право (c) 2026 Дмитро Сергійович Недолуга https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проєктування інституційних механізмів розподілу влади для запобігання рецидивам у постконфліктних транзитних суспільствах
У сучасних умовах постконфліктного розвитку транзитних суспільств особливої актуальності набуває проблема запобігання рецидивам конфлікту, що зумовлюється інституційною нестабільністю, асиметрією владних повноважень та недостатньою ефективністю механізмів стримувань і противаг. Посилення ризиків повторної ескалації конфліктів пов’язане не лише з політичними чинниками, але й із системними дисфункціями у структурі державного управління, що потребує науково обґрунтованого підходу до проєктування інституційних механізмів розподілу влади. У цьому контексті актуалізується необхідність переосмислення класичних моделей поділу влади з урахуванням специфіки транзитних суспільств. Метою статті є обґрунтування концептуальних засад та розроблення моделі інституційних механізмів розподілу влади, спрямованих на запобігання рецидивам у постконфліктних транзитних суспільствах. Методологічну основу дослідження становлять системний підхід, інституційний аналіз, порівняльний метод, а також метод концептуального моделювання, що дозволяє інтегрувати різнорівневі елементи владної взаємодії в цілісну аналітичну конструкцію. У результаті дослідження ідентифіковано основні інституційні вразливості, які є тригерами рецидиву конфлікту, зокрема надмірну централізацію влади, обмежену незалежність судової системи, дисбаланс у відносинах між центром і регіонами, а також формалізацію контрольних механізмів. На цій основі запропоновано концептуальну модель розподілу влади, що поєднує горизонтальні й вертикальні механізми балансування з інтеграцією незалежних інституцій і громадянського суспільства як активних суб’єктів контролю. Розроблено матрицю оцінювання ефективності інституційних механізмів, яка дозволяє визначити їхній вплив на рівень політичної стабільності та зниження конфліктного потенціалу. Узагальнення результатів засвідчує, що ефективне запобігання рецидивам конфлікту можливе за умови формування мережево-інституційної моделі врядування, яка забезпечує баланс влади, підзвітність та стійкість політичної системи. Запропонований підхід розширює теоретичні уявлення про інституційний дизайн у постконфліктних суспільствах і може бути використаний у практиці реформування системи державного управління.
Авторське право (c) 2026 Світлана Олександрівна Вовк, Людмила Олександрівна Новоскольцева, Марина Ігорівна Русанова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація політичних еліт під впливом алгоритмічної модерації публічних дискусій
У статті досліджено зростання ролі цифрових технологій як важливого чинника трансформації сучасних політичних процесів. Акцент зроблено на значенні алгоритмічно керованих середовищ у структуруванні публічної взаємодії та доступу до інформації. Політичні еліти розглядаються в контексті еволюції комунікаційних систем, заснованих на цифрових платформах. Мета дослідження полягає у виявленні закономірностей зміни політичних еліт у контексті поширення алгоритмічних механізмів регулювання цифрових комунікацій. Особлива увага приділяється аналізу впливу автоматизованих систем відбору, ранжування та обмеження інформації на процеси формування політичного лідерства та репрезентації інтересів у публічному просторі. Методологічну основу дослідження становить міждисциплінарний підхід, який інтегрує інструментарій політичного аналізу, порівняльного методу та інституційної аналітики. Використано узагальнення сучасних теоретичних концепцій цифрового врядування та емпіричних спостережень щодо трансформації комунікативних практик у мережевому середовищі. Результати дослідження свідчать, що алгоритмічне посередництво поступово змінює механізми доступу до публічності, сприяючи підвищенню ролі нових акторів, які здатні адаптуватися до логіки цифрових платформ. Виявлено тенденцію до посилення залежності політичних суб’єктів від технічної інфраструктури й правил її функціонування, що зумовлює зміну критеріїв легітимності та ефективності політичної діяльності. Доведено, що непрозорість алгоритмічних процедур може створювати асиметрії впливу та обмежувати можливості рівного представництва. У висновках підсумовано, що сучасні трансформаційні процеси вимагають перегляду класичних уявлень про політичні еліти та їхню взаємодію з суспільством. Запропоновано розглядати цифрові платформи як автономний чинник політичної динаміки, що формує нові моделі владних відносин і впливає на структуру публічної сфери.
Авторське право (c) 2026 Олександр Миколайович Назарчук, Ольга Володимирівна Оверчук, Олена Борисівна Березовська-Чміль https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Президентські інтерпретації давнього політичного вибору
Метою статті є аналіз однієї з найгостріших багаторічних проблем міжнародного співробітництва в контексті євроатлантичного курсу України щодо гарантування її безпеки після добровільної відмови від статусу ядерної держави. Завданням є вивчення проблеми через призму її інтерпретацій ключовими акторами у вищих ешелонах влади, а саме президентами України, еволюцію їхніх трактувань політичного рішення щодо ядерного роззброєння України, роль і наслідки якого вже понад три десятиліття залишаються важливою та дискусійною темою світової політики. Головний сенс декларованих Будапештським меморандумом (1994) гарантій безпеки незмінно залишається до цього часу актуальним і нерозв’язним, хоча протягом цього змінилися шість президентів України та один в. о. президента. Жоден з них не обминув цієї проблеми.Більшість з них кілька разів змінювали свої погляди та давали суперечливі оцінки меморандуму, жорстко критикуючи невизначеність гарантій безпеки та вважаючи відмову від ядерної зброї помилкою, хоча всі визнавали, що відновлення ядерного статусу України є нереальним. Спроби зміни тексту Меморандуму або створення нового юридично зобов'язуючого міжнародного документу не отримали згоди інших держав - підписантів. Доведено, що інтерпретації Будапештського меморандуму мають нелінійний характер і розвиваються хвилеподібно, проходячи через послідовні фази переосмислення. Періодично з’являючись в інформаційному просторі, вони стають приводом для політичних дискусій та політологічних досліджень. Дослідження дискурсивної парадигми президентських інтерпретацій щодо гарантій безпеки показує, що кожне чергове повернення дискусії з цього питання в інформаційне та політичне середовище часом має значно більший суспільний резонанс і політичні наслідки, ніж його первинна актуалізація. Кожен наступний етап зміщував акценти ідеологічного оновленняна бік зростання радикалізму, все більш жорсткіших оцінок і, нарешті, до радикальної трансформації та перетворення символу миротворчого акту всесвітнього масштабу до стратегічної помилки української влади та необхідності термінового вступу до НАТО або розміщення в Україні їхніх військ з ядерною зброєю (за класичною схемою діалектичного перетворення явища у його протилежність). Дослідження базується на поєднанні якісних методів аналізу. Основним є діахронічний дискурс – аналіз, який дозволяє виявити зміну семантичних акцентів у трактуванні значення та смислів Будапештського меморандуму. У межах цього підходу аналізуються публічні виступи політичних лідерів, офіційні документи, аналітичні матеріали та медійні тексти.
Авторське право (c) 2026 Роман Ігорович Серов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Міжнародне співробітництво як інструмент реалізації державних комунікаційних стратегій
У статті досліджено взаємозв’язок державного стратегічного планування, комунікаційних стратегій та міжнародного співробітництва у системі державного управління України в умовах трансформації публічного управління, євроінтеграційних процесів і посилення зовнішньополітичної взаємодії держави. Обґрунтовано, що сучасна система стратегічного планування України характеризується фрагментарністю, недостатньою інституційною координацією, відсутністю чіткої ієрархії стратегічних документів і слабкою інтеграцією комунікаційної складової у процес реалізації державної політики. Встановлено, що більшість комунікаційних стратегій мають допоміжний або декларативний характер та не забезпечують належного інформаційного супроводу державних реформ і стратегічних пріоритетів розвитку. У ході дослідження проведено аналіз чинних державних і комунікаційних стратегій України, нормативно-правових актів, якими вони затверджуються, а також визначено їх функціональну належність до окремих сфер державної політики. Доведено, що міжнародне співробітництво в сучасних умовах виступає не лише джерелом фінансової, технічної та експертної підтримки, а й важливим механізмом реалізації стратегічних комунікацій. Визначено, що через дипломатичні, міжурядові, цифрові, інформаційні та багатосторонні комунікаційні механізми забезпечуються координація політик, формування спільних наративів, просування державних інтересів та інтеграція України у міжнародний політичний й інформаційний простір. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному обґрунтуванні ролі міжнародного співробітництва як складової системи стратегічних комунікацій держави, а також у систематизації комунікаційних механізмів формування міжнародного партнерства відповідно до їх функціонального призначення, інструментів реалізації та управлінських функцій. Запропоновано підхід до розгляду комунікаційних стратегій як інтегрованого елементу державного стратегічного планування та інституційного механізму забезпечення ефективності державної політики. Обґрунтовано необхідність формування цілісної, скоординованої та інституційно інтегрованої системи стратегічних комунікацій, орієнтованої на міжнародні стандарти, цифровізацію та забезпечення довгострокових пріоритетів розвитку держави.
Авторське право (c) 2026 Наталя Бєлоусова, Катерина Іванова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Реінтеграція деокупованих територій: потенційні виклики
Метою статті є систематизація та аналітичне узагальнення основних викликів, які можуть виникнути у процесі реінтеграції деокупованих територій України на етапі повоєнного відновлення. Дослідження ґрунтується на системному та міждисциплінарному підходах, а також методах концептуального аналізу та типологізації. Застосовано логіко-аналітичне структурування майбутньої реінтеграції деокупованих територій як частини процесу повоєнного відновлення України. У статті ідентифіковано десять груп потенційних викликів реінтеграції деокупованих територій України: політичні та інституційні, безпекові, соціальні, гуманітарні та психологічні, інформаційні та ідентифікаційні, економічні, правові, інфраструктурні та екологічні, геополітичні та міжнародні, а також ціннісно-нормативні. Показано, що зазначені групи є аналітично розмежованими, але емпірично взаємопов’язаними та схильними до взаємного підсилення. Додатково виокремлено комплексні (міжсекторні) виклики, зокрема можливу асиметрію розвитку деокупованих територій, дефіцит ресурсів, труднощі багаторівневого врядування. Обґрунтовано, що реінтеграція деокупованих територій буде складним процесом одночасного управління безпековими, інституційними та соціальними ризиками в умовах паралельної повоєнного відновлення та євроінтеграційної адаптації України. Запропонована типологія має аналітичний характер і не є вичерпною, однак дозволяє сформувати системне уявлення про майбутні процеси реінтеграції деокупованих територій як багатовимірний процес постконфліктного врядування з численними потенційними викликами. Відзначено, що ефективність повоєнного відновлення залежатиме від здатності держави управляти взаємопов’язаними викликами, забезпечувати координацію в межах багаторівневого врядування, а також запобігати їм.
Авторське право (c) 2026 Наталія Михайлівна Хома https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Відносини України та АСЕАН в умовах російсько-української війни
У статті проведено комплексне дослідження сучасного стану та перспектив поглиблення відносин між Україною та Асоціацією держав Південно-Східної Азії (АСЕАН) у контексті геополітичних трансформацій, спричинених повномасштабною російською агресією. Здійснено аналіз еволюції концептуальних засад української дипломатії на основі впровадження «політики нових горизонтів» та реалізації Азійської стратегії МЗС як ключових інструментів диверсифікації зовнішніх зв’язків держави. Центральне місце в роботі займає аналіз програмного документа «Україна-АСЕАН: бачення співробітництва» (2024), що виступає стратегічною дорожньою картою для інституціоналізації взаємодії. У статті детально досліджено ключові напрями секторальної співпраці, зокрема: продовольчу та енергетичну безпеку, інтенсифікацію торгівлі, розвиток цифрових інновацій (на прикладі платформ «Дія» та «Трембіта»), а також активізацію соціально-культурного обміну. Особливий акцент зроблено на найбільш актуальних для України сферах розмінування та управління надзвичайними ситуаціями, де унікальний досвід країн-членів АСЕАН має високий потенціал для практичного застосування в умовах війни. Досліджено етапи інституційного зближення, зокрема приєднання України до Договору про дружбу та співробітництво в Південно-Східній Азії (TAC), набуття статусу спостерігача в Міжпарламентській асамблеї АСЕАН (AIPA) та роль академічних майданчиків, таких як Центр досліджень АСЕАН. У висновках обґрунтовано, що перехід від епізодичних контактів до системного партнерства та отримання статусу секторального партнера з діалогу є необхідною умовою для зміцнення позицій України на світовій арені. Підкреслено, що стратегічна співпраця з АСЕАН сприятиме не лише економічному розвитку, а й забезпеченню довгострокової політичної підтримки суверенітету, безпеки та територіальної цілісності України.
Авторське право (c) 2026 Сергій Володимирович Авер’янов, Олена Юріївна Ковтун https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інститут президентства України в умовах воєнного стану: роль Румунії у міжнародній підтримці України
Функціонування інституту президентства України в умовах воєнного стану набуває визначального значення для забезпечення безперервності державного управління, координації діяльності органів влади та реалізації зовнішньополітичного курсу держави. Статтю присвячено аналізу особливостей реалізації повноважень Президента України в умовах повномасштабної збройної агресії Росії та дослідженню ролі Румунії у системі міжнародної підтримки України. Особливу увагу зосереджено на трансформації функцій глави держави у сфері безпеки, міжнародної дипломатії, координації гуманітарної допомоги та взаємодії із міжнародними партнерами. Для досягнення цієї мети використано комплекс теоретичних методів дослідження, зокрема аналіз, синтез, абстрагування, індукцію та дедукцію, що дало змогу всебічно дослідити діяльність Президента України в умовах воєнного стану та визначити особливості українсько-румунської співпраці. У процесі дослідження виявлено, що під час бойових дій діяльність глави держави характеризується посиленням координаційних функцій у сфері національної безпеки, зовнішньої політики, законодавчого забезпечення та міжнародної комунікації. Визначено, що президентська дипломатія є одним із центральних інструментів залучення міжнародної допомоги та підтримки України на міждержавному рівні. Доведено, що Румунія є важливим партнером України у Чорноморському регіоні, оскільки забезпечує політичну підтримку, бере участь у наданні гуманітарної допомоги, сприяє транзиту українського експорту, розвитку енергетичної співпраці та зміцненню регіональної безпеки. Досліджено українсько-румунську взаємодію, яка охоплює політичний, гуманітарний, енергетичний і логістичний напрями та є важливим чинником підтримання стійкості державних інституцій України в умовах воєнного стану. Узагальнення результатів дослідження засвідчило, що повномасштабне вторгнення спричинило трансформацію функцій інституту президентства України й посилення ролі міжнародної дипломатії у системі державного управління. Проаналізовано співпрацю України із Румунією, яка сприяє зміцненню регіональної стабільності, розвитку міжнародної підтримки та формуванню нових механізмів безпекової взаємодії у Східній Європі.
Авторське право (c) 2026 Антон Сергійович Шкуро https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Управління комерційними ризиками у договірній діяльності підприємств: правові механізми та економічні інструменти
У статті досліджено особливості управління комерційними ризиками у договірній діяльності підприємств в умовах сучасної економічної нестабільності, воєнного стану, змін регуляторного середовища та зростання рівня господарських ризиків. Встановлено, що договірна діяльність є одним із ключових елементів функціонування суб’єктів господарювання, а неналежне управління ризиками може призводити до суттєвих фінансових втрат, зниження ліквідності, збільшення дебіторської заборгованості та виникнення господарських спорів. Розглянуто економічну та правову природу комерційних ризиків, які виникають у процесі укладення та виконання господарських договорів. Досліджено основні види комерційних ризиків, зокрема фінансові, логістичні, валютні, податкові, форс-мажорні та правові ризики. Значну увагу приділено проблемам ризиків у транспортно-експедиторській діяльності та логістичних процесах. Проаналізовано правові механізми мінімізації ризиків, серед яких неустойка, штрафні санкції, банківські гарантії, страхування, форс-мажорні застереження, забезпечення виконання зобов’язань та механізми договірного контролю. Окремо досліджено економічні інструменти управління ризиками, включаючи внутрішній контроль, резервування, аудит, фінансовий моніторинг, оцінку контрагентів та систему risk management. Обґрунтовано необхідність комплексного підходу до управління комерційними ризиками шляхом поєднання правових та економічних механізмів. Встановлено, що ефективна договірна політика підприємства безпосередньо впливає на фінансову стабільність, економічну безпеку та ефективність господарської діяльності суб’єктів підприємництва. Запропоновано напрями вдосконалення системи управління ризиками у договірній діяльності підприємств. Доведено, що ефективне управління ризиками повинно здійснюватися на постійній основі та охоплювати не лише договірну роботу, але й систему бухгалтерського обліку, внутрішнього контролю, фінансового моніторингу та оцінки контрагентів. Обґрунтовано, що впровадження комплексної системи risk management дозволяє забезпечити стабільність господарської діяльності, мінімізувати фінансові втрати та підвищити рівень економічної безпеки підприємств в умовах нестабільного ринкового середовища.
Авторське право (c) 2026 Антон Ігорович Кійко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методи журналістського розслідування у висвітленні соціально-правових проблем
У статті досліджуються сучасні методи журналістського розслідування у висвітленні соціально-правових проблем на прикладі журналістських матеріалів Володимира Малініна. Актуальність теми зумовлена посиленням ролі розслідувальної журналістики у системі суспільного контролю, а також необхідністю вивчення особливостей висвітлення проблем кримінально-виконавчої системи, соціальної маргіналізації та дотримання прав людини у сучасному українському медіапросторі. У роботі проаналізовано теоретичні підходи до визначення журналістського розслідування як специфічного жанру аналітичної журналістики. Встановлено, що сучасне журналістське розслідування має міждисциплінарний характер та поєднує методи журналістики, соціології, права й комунікаційних досліджень. Особливу увагу приділено функції суспільного контролю, яку виконує розслідувальна журналістика в демократичному суспільстві. Наголошено, що комплексне використання методів документального аналізу, інтерв’ювання, журналістського спостереження, репортажу, порівняльного аналізу, соціальної критика та персоналізації проблеми дозволяє журналісту не лише фіксувати факти, а й аналізувати соціальні причини та наслідки суспільних явищ. Установлено, що у матеріалах В. Малініна «Засуджені до довічного ув’язнення мріють вийти на свободу» та «Діти підземелля» журналіст поєднує правовий аналіз із соціальним дослідженням, активно використовує репортажні елементи та гуманістичний підхід до висвітлення проблем кримінально-виконавчої системи, соціальної нерівності та маргіналізації населення. З’ясовано, що журналістські розслідування автора виходять за межі традиційної кримінальної тематики та набувають виразного соціологічного й суспільно-критичного характеру. У результаті дослідження встановлено, що журналістські матеріали В. Малініна є показовим прикладом сучасної української аналітичної журналістики, у якій поєднуються документальна точність, соціальна критика та гуманістичний підхід до інтерпретації суспільних процесів. Визначено, що розслідувальна журналістика у сучасному медіапросторі виконує не лише інформаційну функцію, а й виступає інструментом суспільного контролю та формування громадянської свідомості.
Авторське право (c) 2026 Людмила Риженко, Владислав Михайленко, Володимир Малінін https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правові аспекти захисту української нації у контексті судової практики у сфері національних прав
У статті ставиться мета дослідити правові аспекти захисту української нації через призму судової практики в сфері національних прав та принципу недискримінації. Основна увага зосереджена на ролі національних судових інституцій, таких як Верховний Суд України, а також Європейського суду з прав людини, у формуванні стандартів захисту рівності та недопущення дискримінації, а також забезпечення прав національних спільнот, що є критично важливим для підтримки соціальної стабільності і гармонії в суспільстві. Для досягнення поставленої мети використано комплексний підхід, що включає детальний аналіз судової практики, порівняльно-правові дослідження, а також вивчення взаємодії конституційного та міжнародного правосуддя. Застосовано методи системного аналізу для виявлення ключових тенденцій у правозастосуванні, які можуть суттєво вплинути на реалізацію прав національних меншин, а також методи юридичного аналізу для оцінки ефективності механізмів захисту прав національних меншин, що дозволяє виявити існуючі прогалини у правовій системі. Дослідження показало, що судова практика є важливим механізмом формування ефективної системи правового захисту у сфері національних прав, оскільки рішення судів можуть мати пряму дію на захист прав громадян і національних спільнот. Проаналізовано ключові підходи судів щодо балансування між захистом національної ідентичності та дотриманням прав людини, що є актуальним у контексті сучасних викликів, з якими стикається українське суспільство. Встановлено, що взаємодія між національними та міжнародними судовими інституціями не лише сприяє зміцненню правовладдя, але й забезпечує стабільність міжнаціональних відносин в Україні, що є необхідним для розвитку демократичних цінностей. Стаття підкреслює, що для забезпечення ефективного захисту прав національних спільнот необхідно вдосконалити правову базу, яка регулює питання недискримінації, включаючи розробку нових законодавчих ініціатив і реформ. Дослідження вказує на важливість інтеграції національних судових стандартів з європейськими нормами, що не лише сприятиме розвитку демократичних цінностей в Україні, але й підвищить довіру суспільства до правосуддя.
Авторське право (c) 2026 Віталій Віталійович Голець https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правовий статус криптовалюти у різних юрисдикціях: порівняння англо-американського та європейського підходів
У статті здійснено порівняльно-правовий аналіз правового статусу криптовалюти у різних юрисдикціях із фокусом на англо-американський та європейський підходи. Метою дослідження є комплексний порівняльно-правовий аналіз правового статусу криптовалюти в різних юрисдикціях, зокрема в межах англо-американської та європейської правових систем, а також визначення особливостей їх нормативного регулювання та цивільно-правової природи криптоактивів. Методологічну основу дослідження становить сукупність загальнонаукових і спеціально-юридичних методів пізнання, що забезпечують комплексний аналіз правового статусу криптовалюти у різних юрисдикціях та дозволяють здійснити порівняння англо-американського й європейського підходів до регулювання криптоактивів. Основним у дослідженні є порівняльно-правовий метод, застосований для зіставлення моделей правового регулювання криптовалюти у США, Великобританії та Європейському Союзі; формально-юридичний метод, використаний для аналізу змісту нормативно-правових актів, що регулюють обіг криптовалюти; метод правового аналізу та тлумачення норм права, який дав змогу визначити юридичну природу криптовалюти, її місце у системі об’єктів цивільних прав та особливості застосування традиційних правових інститутів до цифрових активів; метод аналізу судової практики, використаний для дослідження прецедентних рішень судів, що формують правову доктрину у сфері криптоактивів; системно-структурний метод, застосований для розгляду правового регулювання криптовалюти як цілісної системи, що охоплює норми цивільного, фінансового та технологічного права; а також метод узагальнення та наукової абстракції, який дозволив сформувати загальні висновки щодо тенденцій розвитку правового регулювання криптовалюти у різних юрисдикціях та визначити ключові моделі правового статусу криптоактивів. Результати. Розглянуто цивільно-правову природу криптоактивів, їхнє місце у системі майнових прав та особливості регулювання обігу цифрових валют у США, Великобританії та ЄС. Проаналізовано роль законодавства, діяльності фінансових регуляторів і судової практики у формуванні правового режиму криптовалют в США, а також нормативні інструменти ЄС і британського права для інтеграції криптоактивів у цивільно-правові інститути. Результати дослідження дозволяють оцінити переваги та недоліки різних моделей, а також окреслити можливі напрямки поступового удосконалення національного законодавства щодо обігу криптовалюти. Висновки. Англо-американська модель тяжіє до гнучкого функціонального регулювання через адаптацію існуючих правових інститутів, тоді як європейська система орієнтована на створення спеціальної кодифікованої нормативної бази для криптоактивів. Обидва підходи мають власні переваги: перший забезпечує швидку адаптацію до технологічних змін, а другий - вищий рівень правової визначеності та системності регулювання. У сукупності ці моделі формують основу для подальшого розвитку міжнародної практики правового регулювання криптовалюти та можуть слугувати орієнтиром для формування національних підходів до визначення правового статусу криптоактивів.
Авторське право (c) 2026 Володимир Володимирович Мацко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Кримінально-правова характеристика посягань проти довкілля
У статті здійснено комплексне кримінально-правове дослідження посягань проти довкілля як самостійної групи кримінальних правопорушень, що посягають на екологічну безпеку, раціональне використання природних ресурсів та забезпечення екологічних прав людини. Обґрунтовано, що в умовах сучасних екологічних викликів, посилених наслідками збройної агресії проти України, питання кримінально-правової охорони довкілля набуває особливої актуальності та потребує системного наукового осмислення. Проаналізовано зміст і структуру кримінально-правової характеристики посягань проти довкілля, визначено їх основні елементи: об’єкт, об’єктивну сторону, суб’єкт і суб’єктивну сторону. Встановлено, що родовим об’єктом таких кримінальних правопорушень виступає екологічна безпека як складова національної безпеки, тоді як видові та безпосередні об’єкти конкретизуються залежно від виду природного ресурсу чи екологічного блага, на яке спрямоване протиправне посягання. Доведено, що об’єктивна сторона зазначених правопорушень характеризується порушенням встановлених законодавством правил охорони довкілля або використання природних ресурсів, що спричиняє або може спричинити істотну шкоду навколишньому природному середовищу. Суб’єкт кримінальних правопорушень проти довкілля може бути як загальним, так і спеціальним, що обумовлено специфікою екологічних правовідносин. Суб’єктивна сторона охоплює як умисну, так і необережну форму вини, що відображає різноманітність способів вчинення таких діянь. Особливу увагу приділено класифікації посягань проти довкілля за видами природних об’єктів (земля, надра, водні ресурси, атмосферне повітря, рослинний і тваринний світ), а також за характером заподіяної шкоди. Обґрунтовано доцільність застосування як вузького (нормативного), так і широкого (функціонального) підходів до визначення кримінальних правопорушень проти довкілля, що дозволяє врахувати сучасні тенденції розвитку кримінального права та практичні потреби правозастосування. Зроблено висновок, що підвищення ефективності кримінально-правової протидії екологічній злочинності потребує вдосконалення законодавства, узгодження кримінально-правових норм із нормами екологічного права, а також розвитку превентивних механізмів запобігання правопорушенням у сфері охорони довкілля.
Авторське право (c) 2026 Іван Ігорович Йовенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Кримінально-правова характеристика суб’єкта протиправного впливу на результати офіційних спортивних змагань
Мета статті полягає у кримінально-правовій характеристиці суб’єкта протиправного впливу на результати офіційних спортивних змагань та визначенні особливостей його встановлення під час застосування ст. 369-3 КК України. Методи дослідження охоплюють аналіз кримінального законодавства, положень Закону України від 03.11.2015 № 743-VIII, наукових підходів до розуміння суб’єкта кримінального правопорушення, а також окремих прикладів судового застосування цієї норми. Результати дослідження свідчать, що визначення суб’єкта за ст. 369-3 КК України ускладнюється бланкетним характером примітки до цієї статті. Для встановлення кола осіб, які можуть бути причетними до протиправного впливу, необхідно врахувати не тільки текст кримінально-правової норми, а й положення Закону України від 03.11.2015 № 743-VIII. Значення має не тільки правовий статус особи, а й її фактичний зв’язок з конкретним змаганням. Окремо приділено увагу випадкам, коли вплив здійснюється не безпосереднім учасником змагання, а іншою заінтересованою особою. Встановлено, що для оцінки таких ситуацій важливим є спосіб впливу, роль у досягненні потрібного результату, наявність домовленостей, а також зв’язок між її поведінкою і спортивним заходом. Звернено увагу на значення офіційного характеру спортивного змагання, оскільки без встановлення цієї ознаки застосування ст. 369-3 КК України може бути доволі ускладненим. Судова практика за цією статтею поки не є сталою, а наявні рішення не завжди містять розгорнуту оцінку ознак суб’єкта. Проведене дослідження свідчить, що чинне регулювання не завжди забезпечує достатню чіткість у визначенні кола осіб, які можуть бути пов’язані з протиправним впливом на спортивний результат. Подальше опрацювання цієї проблеми є важливим з урахуванням невеликого обсягу судової практики та можливих змін до законодавства.
Авторське право (c) 2026 Назар Іванович Цупа https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Зарубіжний досвід запобігання хуліганству, що вчиняється дітьми
У статті здійснено комплексне кримінологічне та порівняльно-правове дослідження зарубіжного досвіду запобігання хуліганству, що вчиняється дітьми. Обґрунтовано, що дитяче хуліганство є однією з найбільш поширених форм девіантної поведінки неповнолітніх, яка негативно впливає на стан громадського порядку, формування особистості дитини, рівень підліткової злочинності та загальну криміногенну ситуацію в державі. Визначено, що сучасні прояви хуліганської поведінки дітей характеризуються підвищеним рівнем агресивності, жорстокості, демонстративного нехтування соціальними нормами та нерідко супроводжуються булінгом, насильством, вандалізмом, використанням інформаційних технологій для приниження інших осіб і вчиненням групових антисоціальних дій. Наголошено, що проблема дитячого хуліганства особливо актуалізується в умовах соціальної нестабільності, економічних труднощів, кризи сімейного виховання, поширення негативного інформаційного впливу та воєнного стану. Встановлено, що збройна агресія проти України суттєво вплинула на психоемоційний стан дітей, сприяла зростанню рівня тривожності, агресії, соціальної дезадаптації та поширенню девіантної поведінки серед неповнолітніх. У зв’язку з цим особливого значення набуває вивчення міжнародного досвіду профілактики дитячої злочинності та можливостей його адаптації до українських реалій. Проаналізовано основні моделі запобігання дитячому хуліганству, що застосовуються у країнах Європейського Союзу, США, Канаді та Японії. Визначено, що у більшості розвинених держав пріоритетним є превентивний та соціально-виховний підхід, спрямований на раннє виявлення дітей групи ризику, мінімізацію кримінальної репресії та забезпечення ресоціалізації неповнолітніх. Значна увага приділяється діяльності ювенальної поліції, міжвідомчій взаємодії, системі шкільної медіації, програмам психологічної підтримки, наставництва та відновного правосуддя. Встановлено, що ефективність профілактики хуліганства серед дітей забезпечується лише за умови комплексного поєднання правових, соціальних, психологічних, педагогічних та організаційних заходів. Обґрунтовано доцільність удосконалення системи ювенальної превенції в Україні шляхом посилення ролі школи та сім’ї у формуванні правосвідомої поведінки дітей, розвитку програм соціальної адаптації неповнолітніх, впровадження механізмів медіації, розширення психологічної допомоги дітям, які перебувають у складних життєвих обставинах, а також підвищення ефективності взаємодії між правоохоронними органами, освітніми установами та соціальними службами.
Авторське право (c) 2026 Альона Олександрівна Пустова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Соціальна обумовленість криміналізації суспільно небезпечної активності службових осіб банків
Стаття присвячена дослідженню соціальної обумовленості криміналізації протиправної діяльності службових осіб банків як важливого аспекту забезпечення економічної безпеки держави. Адже дестабілізація банківського сектору, особливо як наслідок неправомірних дій осіб, наділених управлінськими повноваженнями, спроможна спричинити безповоротні негативні наслідки, що виходять далеко за межі окремих фінансових установ. Мета дослідження полягала у виокремленні особливостей та систематизації соціальних факторів, що обумовлюють криміналізацію суспільно небезпечної активності службових осіб банків в умовах сучасних глобальних та внутрішніх викликів, зокрема, в умовах воєнного стану. Методологія аналізу ґрунтувалась на теоретичному аналізі понять криміналізації та соціальної обумовленості, кримінолого-правовому аналізі факторів, що провокують криміналізацію протиправних діянь досліджуваної групи осіб, а також дослідженні емпіричних даних, зокрема наслідків банківської кризи 2014–2016 років. Результати дослідження свідчать про наявність комплексу взаємопов'язаних факторів соціальної обумовленості криміналізації, серед яких: суттєва зміна соціально-економічної ситуації в країні; підвищення попиту на кредитні ресурси; деформація ціннісних орієнтирів у банківському секторі; системна недосконалість контрольних механізмів; виникнення сприятливого середовища для вчинення зловживань службовими особами. Висновки підтверджують, що криміналізація протиправної діяльності службових осіб банків є необхідною передумовою ефективного функціонування національної банківської системи. Висока латентність та масштабність завданої шкоди обумовлюють необхідність оперативної та ефективної державної протидії досліджуваним диструктивним проявам, встановлення обґрунтованого рівня кримінально-правової протекції матеріальних інтересів громадян та фінансової безпеки у сфері банківської діяльності.
Авторське право (c) 2026 Денис Вікторович Муляр https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Стратегія зовнішньої політики Польщі (2026–2030): безпека, розвиток Польщі в ЄС та глобальний вимір
Актуальність дослідження зумовлена трансформацією сучасної системи міжнародної безпеки, зростанням геополітичної напруженості та посиленням ролі регіональних держав у формуванні нової архітектури міжнародних відносин. У цьому контексті актуальності набуває аналіз стратегії зовнішньої політики Польщі на 2026-2030 роки як держави, яка відіграє ключову роль у Центрально-Східній Європі та є важливим учасником європейських і трансатлантичних безпекових структур. Метою дослідження є аналіз стратегічних пріоритетів зовнішньої політики Польщі, зокрема у сфері безпеки, розвитку в межах Європейського Союзу та глобального позиціонування держави. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціальні методи, зокрема системний аналіз, порівняльний метод, метод узагальнення та структурно-функціональний підхід, які дозволили розкрити зміст і особливості реалізації зовнішньополітичної стратегії Польщі. У результаті дослідження встановлено, що стратегія Польщі базується на пріоритетності безпеки як фундаментальної умови розвитку держави. Ключовими загрозами визначено агресивну політику Російської Федерації, гібридні виклики, кризу системи контролю над озброєннями та нестабільність у різних регіонах світу. Польща орієнтується на зміцнення НАТО, розвиток трансатлантичних відносин зі США та посилення європейського оборонного потенціалу як взаємодоповнювальних елементів безпеки. Водночас держава прагне посилити свою роль у Європейському Союзі, підтримує його розширення та активно використовує регіональні формати співпраці як інструменти впливу. Додатково слід зазначити, що ефективність реалізації зовнішньополітичної стратегії Польщі значною мірою залежить від узгодженості внутрішніх інституційних механізмів, рівня політичної консолідації. Важливу роль відіграє також розвиток стратегічних комунікацій і підвищення стійкості суспільства до інформаційних впливів. У цьому контексті поєднання безпекових, економічних і дипломатичних інструментів формує сукупний підхід до зміцнення позицій держави на міжнародній арені. Отже, зовнішньополітична стратегія Польщі спрямована на забезпечення національної безпеки, зміцнення міжнародних позицій та формування стабільного безпекового середовища в Європі.
Авторське право (c) 2026 Домініка Анна Томашівна Рослонь https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Альянс лиходіїв: військово-політичний союз РФ і КНДР супроти України як змова проти Заходу і загроза світовій безпеці
Сучасний характер зв’язків між КНДР та Росією можна визначити як повноцінний військово-політичний альянс, який остаточно оформився у 2024–2025 роках на тлі війни в Україні, міжнародної ізоляції обох режимів та за умов транформації світової системи безпеки. Основними рисами цих відносин є: військова співпраця та взаємна оборона (у червні 2024 року сторони підписали фундаментальний документ – Договір про стратегічне партнерство, який містить пункт про негайну військову допомогу у разі агресії проти однієї з країн); постачання озброєння (КНДР стала ключовим постачальником боєприпасів для РФ, зокрема артилерійських снарядів, балістичних ракет та іншого озброєння); участь військ КНДР у російсько-українській війні (у другій половині 2024 року було зафіксовано відправку тисяч північнокорейських військовослужбовців до Росії для безпосередньої участі в бойових діях супроти України). Крім того держави встановили геополітичний бартер через обмін технологіями). Відносини будуються на взаємовигідному обміні «ресурси в обмін на технології»: з боку РФ КНДР отримує від Москви продовольство, паливо та, що найважливіше, критичні технології для модернізації свого підводного флоту, ракетних систем та авіації; з боку КНДР Росія отримує «гарматне м’ясо» та величезні запаси радянських калібрів зброї, що дозволяє їй продовжувати війну на виснаження. Дипломатична та ідеологічна єдність стали підмурівком до створення альянсу: Пхеньян послідовно підтримує РФ на міжнародних майданчиках (зокрема в ООН), виправдовуючи російську агресію та визнаючи анексовані українські території; обидві країни позиціонують свій союз як противагу «західному імперіалізму» та США, що зближує їх ідеологічно як «держав-вигнанців (ізгоїв)». При цьому присутня окрема завуальована роль Китаю, що формує тріаду авторитарних режимів у формуванні антизахідної вісі: Пекін зберігає певну дистанцію та висловлює занепокоєння «непрозорим характером» цієї військової співпраці, залишаючись головним патроном КНДР. Доведено, що головна геополітична та геостратегічна мета альянсу між РФ, КНР і КНДР полягає у створенні альтернативного центру сили для системного протистояння Заходу (насамперед США) та перегляду наявного світового порядку.
Авторське право (c) 2026 Павло Гай-Нижник https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методологічні підходи до аналізу міжнародних переговорів як інструменту іміджевої політики держави в умовах гібридних конфліктів
У статті досліджено міжнародні переговори як багатовимірний інструмент іміджевої політики держави в умовах гібридної війни. Актуалізовано трансформацію переговорного процесу під впливом інформаційних, когнітивних та репутаційних чинників. Метою є концептуалізація міжнародних переговорів як механізму формування міжнародного іміджу держави з урахуванням гібридних загроз та цифрового інформаційного середовища. Методологічну основу становить поєднання системного, структурно-функціонального та комунікативного підходів, що дозволяє розглядати переговори як інтегрований процес політичної взаємодії та конструювання міжнародного сприйняття держави. Використано міждисциплінарний аналіз, що охоплює теорію міжнародних переговорів, міжнародний імідж, стратегічні комунікації і цифрову дипломатію, а також підходи до гібридної війни як середовища інформаційного протиборства. Результати свідчать, що міжнародні переговори виходять за межі узгодження інтересів і набувають статусу механізму формування репутаційного капіталу держави. Медіатизація та цифровізація посилюють залежність переговорів від публічної інтерпретації, перетворюючи їх на об’єкт стратегічних комунікацій. В умовах гібридної війни переговори функціонують у режимі постійного інформаційного впливу, де ключовим стає управління наративами та репутаційними ефектами. Узгодженість переговорної поведінки, стратегічних комунікацій та цифрової дипломатії формує стійкість міжнародного іміджу держави. Висновки підтверджують, що міжнародні переговори є елементом інтегрованої системи зовнішньополітичного позиціонування держави, у межах якої політичні, комунікативні та репутаційні виміри функціонують. Умови гібридної війни посилюють значення інформаційного компоненту переговорів, що потребує подальшого розвитку методологічних підходів до аналізу їх репутаційних наслідків і механізмів захисту міжнародного іміджу держав.
Авторське право (c) 2026 Ірина Анатоліївна Єремєєва, Артур Худувич Маргулов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Golf Diplomacy as a Deliberate Instrument of Informal Interaction and Socialization For Foreign Policy
Purpose. Golf diplomacy, either as a separate instrument or a part of sports diplomacy, has been present in the practice of different international actors for decades. Golf diplomacy has been examined, yet the existing research focuses on the Asian region and lacks the framework that explains why and how golf-based meetings produce foreign policy results. This article aims to answer this gap by developing a model for golf as a deliberate diplomatic instrument, analyzing its application for diplomacy and the informal interaction of elites worldwide. Methods. The study resorts to the qualitative comparative analysis of diplomatic practice in ASEAN countries, the U.S., Japan, Finland, Australia, South Korea, and Ukraine. The article uses three theoretical concepts to develop a framework: Erving Goffman’s dramaturgical view of interactions, Alexander Wendt’s understanding of repeated interactions’ role, and Joseph Nye’s soft power concept. Results. The study shows that golf diplomacy works under three mechanisms: 1) a backstage setting that lifts pressure and enables position testing without pressure; 2) socialization via repeated and continuous co-presence of diplomats, allowing to generate trust; 3) exerting soft power due to the shared values and signals. The comparative analysis underlines that these mechanisms work within diverse cases. The case of ASEAN’s founding shows the institutionalization of golf diplomacy within the region due to its effect on cooperation. The Abe-Trump and Stubb-Trump cases emphasize the effect of golf meetings on Japanese security interests and outline significant economic and security dividends for Finland. The Australian case covers the use of non-state actors with golf capital to support foreign policy, while the case of South Korea confirms the investment in golf for diplomatic interaction on the highest level. Lastly, the actions of Ukrainian actors, both low and high-level, represent that golf diplomacy, when not all conditions are met, may have a symbolic or limited effect and bring no tangible results. Conclusions. Golf diplomacy is a deliberate instrument that involves three prerequisites to be effective: continued investment into multiple diplomatic meetings, access to pressure-free informal settings, and a shared attitude towards golf among the parties involved. When these conditions are met, the golf diplomacy would contribute to the tangible outcomes such as agreements or security arrangements. If they are not met, the bonding is likely to provide no bonding and bring rather symbolic results. Future research should pay attention to whether the framework may be used across other sporting formats, cultural contexts, and levels of diplomatic affairs.
Авторське право (c) 2026 Roman Gryshuk https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інституційна трансформація вищої освіти країн-кандидатів на вступ до ЄС: досвід для України
У сучасних умовах набуття Україною кандидатського статусу та завершення двостороннього скринінгу відповідності українського законодавства acquis ЄС у 2025 році особливої актуальності набуває проблема інституційної трансформації вищої освіти як елементу успішної євроінтеграції. Метою статті є визначення ключових інституційних механізмів трансформації вищої освіти на кандидатському та допереговорному етапах на основі порівняльного аналізу досвіду Польщі, Болгарії, Хорватії, Молдови та Грузії та формулювання рекомендацій для України. Фокус на вищій освіті обумовлений тим, що саме цей сектор є предметом Глави 26 переговорних розділів acquis ЄС та має найбільш розвинуту архітектуру євроінтеграційних інститутів – від Болонського процесу до ЄПВО та EQAR. Методологічну основу становлять порівняльний інституційний аналіз, кількісний аналіз хронологічних інтервалів та систематичний аналіз звітів зовнішнього оцінювання ENQA із якісним кодуванням. У результаті дослідження встановлено, що успішна інституційна трансформація вищої освіти вимагає не лише формальної законодавчої відповідності, а й субстантивної зміни культури врядування та підзвітності. Аналіз звітів ENQA виявив три емпіричні закономірності: незалежність агенції є найбільш системно вразливим стандартом, ресурсна спроможність демонструє нелінійну динаміку незалежно від обсягу фінансування, а процедурні стандарти досягаються легше, ніж стандарти, що потребують субстантивних інституційних змін. Визначено пріоритети для України: повне членство НАЗЯВО в ENQA та включення до EQAR, перехід до результатоорієнтованого фінансування та законодавче закріплення фінансової автономії агенції, використання воєнної відбудови як каталізатора інституційної модернізації. Інституційна трансформація вищої освіти є стратегічним, а не технічним виміром євроінтеграції України.
Авторське право (c) 2026 Сергій Іванович Даниленко, Ксенія Андріївна Бабкіна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Американсько-китайське цифрове суперництво: сучасні виклики
Метою дослідження є з’ясування специфіки сучасного етапу американсько-китайського цифрового суперництва з огляду на зростання глобальної конкуренції між демократичними та авторитарними державами, ризики та виклики внаслідок російсько-української війни, що триває вже понад чотири роки. Методологічну основу становлять принципи історизму, системного та порівняльного аналізу. Використано проблемно-хронологічний метод для дослідження еволюції відносин між Пекіном і Вашингтоном, а також елементи політичного й економічного аналізу для оцінки результатів. У результаті дослідження встановлено, що в останні роки відбулося становлення Китаю як цифрової імперії у геополітичній конкуренції за глобальне лідерство з США. Визначено, що сучасні американсько-китайські відносини у цифровій сфері визначають як конкуренцію, суперництво чи навіть конфронтацію. Швидкісний розвиток ШІ-технологій гостріше виявив дилему безпеки Вашингтон – Пекін, оскільки обидві сторони розглядають технологічні досягнення одна одної як потенційну загрозу. Пекінський саміт 2026 р. мав результатом домовленість між Вашингтоном і Пекіном про «стратегічну стабільність», однак розуміння даного концепту американською і китайською сторонами має різний сенс. Логіка Китаю протилежна західній, тому США і Китай будують різні моделі контролю над технологіями, в т.ч. і над ШІ.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Євгенівна Богданова, Юлія Валеріївна Михайленко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ефективність маніпулятивних комунікативних практик у політичному дискурсі
Мета статті полягає у комплексному аналізі маніпулятивних комунікативних практик у політичному дискурсі. Зокрема, увага зосереджена на визначенні їхніх основних ознак, розмежуванні маніпуляції та політичного переконування, а також обґрунтуванні критеріїв ефективності впливу в умовах цифрового інформаційного середовища. У дослідженні використано системно-структурний, дискурс-аналітичний, зіставний та логіко-аналітичний методи, що дозволили розглянути маніпулятивні комунікативні практики як складне явище політичного дискурсу. Застосовано елементи контент-аналізу для виявлення механізмів маніпулятивного впливу, зокрема емоційного рамкування, вибіркового подання інформації, повторення повідомлень і дискредитації політичних опонентів. Уточнено сутність маніпулятивних комунікативних практик та окреслено межу між політичним переконуванням і маніпуляцією, яка визначається ступенем нав’язування інтерпретацій і обмеженням альтернативних трактувань. Виявлено, що ефективність маніпулятивного впливу не може оцінюватися лише за кількісними показниками медіаактивності. Обґрунтовано систему критеріїв, що охоплює зміну політичних оцінок, рівень довіри до інституцій, ступінь політичної поляризації та сприйняття альтернативних інтерпретацій подій. Встановлено, що маніпулятивні практики спрямовані на формування емоційно забарвленого сприйняття політичної реальності та можуть посилювати когнітивну фрагментацію аудиторії. Доведено, що ефективність маніпулятивних комунікативних практик у політичному дискурсі визначається не лише масштабом поширення повідомлень, а й глибиною трансформації політичного сприйняття. Розмежування маніпуляції та політичного переконування є ключовим для коректного аналізу комунікативних процесів, оскільки дозволяє відрізняти вплив, що обмежує альтернативні інтерпретації, від аргументованого формування позицій. Запропонований підхід дає змогу комплексно оцінювати як механізми впливу, так і їх наслідки для політичної свідомості та рівня суспільної поляризації.
Авторське право (c) 2026 Еліна Вікторівна Ларіна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості правового регулювання використання лісових ресурсів
У статті досліджуються теоретико-правові та нормативні засади регулювання використання лісових ресурсів в Україні. Метою статті є аналіз особливостей правового регулювання використання лісових ресурсів як механізму нормативного впливу. Методологічну основу дослідження становлять діалектичний, системно-структурний, порівняльно-правовий, функціональний методи, а також метод узагальнення. Багаторівневий характер нормативного регулювання – від законів до підзаконних нормативно-правових актів – актуалізує питання співвідношення їх регулятивної ролі та структури механізму правового впливу у відповідній сфері. У роботі обґрунтовано публічно-правовий характер правового регулювання використання лісових ресурсів, зумовлений екологічною значущістю лісів та необхідністю забезпечення пріоритету публічних інтересів у процесі природокористування. Визначено, що засади використання лісових ресурсів встановлюються на рівні закону відповідно до принципу верховенства закону та гарантують стабільність основних правил здійснення відповідної діяльності. Окремим напрямом законодавчого регулювання визначено превентивний підхід, який проявляється у запровадженні процедур оцінювального та дозвільного характеру з метою запобігання негативному впливу на довкілля до початку провадження діяльності. Доведено комплексний характер правового регулювання використання лісових ресурсів, що передбачає взаємодію норм лісового, екологічного, цивільного, аграрного, водного законодавства та законодавства про тваринний світ. Після аналізу законодавчого рівня обґрунтовано значення підзаконного нормативного регулювання, в межах якого формується процедурний механізм реалізації права спеціального використання лісових ресурсів. Підзаконні акти забезпечують гнучкість і адаптивність правового регулювання, оперативне реагування на зміни у сфері природокористування, а також сприяють єдності правозастосування як умові однакового розуміння та реалізації правових норм на всій території держави. Зроблено висновок про багаторівневий і функціонально диференційований характер системи правового регулювання використання лісових ресурсів.
Авторське право (c) 2026 А. Г. Барабаш https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Механізм відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації
У статті вперше у вітчизняній юридичній науці досліджено механізм відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, що свідчить про новизну дослідження і зроблених у ньому висновків. Автор наголошує, що у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України заподіяно масштабної та системної шкоди довкіллю, зокрема лісовому фонду. Ме­ханізм відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, визначається як система засобів впливу на державу-агресорку, що забезпечує можливість повного відшкодування заподіяної шкоди і включає: мету, підстави, умови, форми, способи, порядок, гарантії та перспективи такого відшкодування у вітчизняних та міжнародних юрисдикційних інстанціях. Визначено, що загальною підставою для відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, є сам факт її заподіяння. До умов її відшкодування належать: шкода, протиправна поведінка, причинний зв’язок і вина. Автор обгрунтовує необхідність законодавчого закріплення понять «ліси, пошкоджені внаслідок бойових дій» та «ліси, знищені внаслідок бойових дій», з урахуванням екосистемного підходу. Таке закріплення передбачає: визначення відповідного поняття; порядок обліку лісів, пошкоджених внаслідок бойових дій; особливості користування (зокрема обмеження доступу); встановлення режиму розмінування та інші заходи щодо відновлення пошкоджених лісів. Зазначено, що шкода, заподіяна лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, може бути відшкодована лише шляхом реституції (повернення окупованих земель лісогосподарського призначення, їх розмінування, лісовідновлення, рекультивація тощо) та компенсації, яка зводиться до грошового відшкодування заподіяної лісовому фонду шкоди, що включатиме також кошти на відновлення лісових екосистем (лісовідновлення, рекультивацію), компенсацію втрат екосистемних послуг та відшкодування витрат на розмінування. Визначено порядок та гарантії відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації. Способами відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, можуть бути звернення до вітчизняних та міжнародних юрикдисційних інстанцій, а саме: до українських судів, використання можливостей міжнародного правосуддя та міжнародного компенсаційного механізму, що наразі формується. Шкода та збитки, заподіяні лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, окрім тих, що містяться у Методиці №414, неодмінно мають включати також обрахування витрат на відновлення лісів в обсязі, еквівалентному знищеним (пошкодженим) лісам, витрати на проведення оцінки завданої шкоди та збитків (на експертизу, експертне дослідження (експертне оцінювання), збирання та оброблення даних дистанційного зондування Землі) та вартість втрачених екосистемних послуг. Такий підхід зробить методику такою, що відповідає умовам міжнародних судових інституцій, дозволить суттєво збільшити суму репарацій і надасть Україні реальну можливість домогтися від держави-агресорки повної компенсації екологічної шкоди, вагому складову якої становить шкода, заподіяна лісовому фонду.
Авторське право (c) 2026 Дмитро Сергійович Ковтун https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Зарубіжний досвід реалізації енергетичних стратегій: правовий аспект
Мета. Стаття присвячена порівняльно-правовому аналізу зарубіжного досвіду реалізації енергетичних стратегій у провідних державах світу та на наднаціональному рівні Європейського Союзу з акцентом на правових механізмах їх впровадження. Методи. У процесі дослідження застосовано порівняльно-правовий метод для зіставлення правових систем регулювання енергетики різних держав, формально-юридичний метод для тлумачення норм міжнародних та національних нормативно-правових актів, а також системно-структурний метод для виявлення загальних закономірностей і відмінностей у правовому забезпеченні енергетичних стратегій. Результати. Визначено, що реалізація енергетичних стратегій у зарубіжних країнах спирається на розгалужену систему законодавчого регулювання, яка включає як рамкові закони загального характеру, так і галузеві нормативно-правові акти. На рівні Європейського Союзу ключову роль відіграють пакет Fit for 55, Директива (ЄС) 2023/2413, якою переглянуто Директиву про відновлювані джерела енергії з метою встановлення обов'язкового цільового показника на рівні щонайменше 42,5% відновлюваних джерел у загальному енергоспоживанні ЄС до 2030 року, та Директива (ЄС) 2023/1791 Про енергоефективність. Досвід Федеративної Республіки Німеччина засвідчує ефективність поєднання рамкового Закону про відновлювані джерела енергії (Erneuerbare-Energien-Gesetz, EEG) у редакції 2023 року з галузевими законами, зокрема Федеральним законом про захист клімату (Bundes-Klimaschutzgesetz), який закріплює юридично обов'язкові цільові показники скорочення викидів парникових газів. Правова модель Французької Республіки ґрунтується на Законі про енергетику та клімат 2019 року, яким уперше в законодавчому порядку закріплено мету досягнення вуглецевої нейтральності до 2050 року та запроваджено систему Вищої ради з клімату як незалежного контрольного органу. Висновки. Зроблено висновок про те, що провідні тенденції правового регулювання реалізації енергетичних стратегій в зарубіжних країнах – юридична обов'язковість цільових показників, принцип кліматичної нейтральності, прискорення дозвільних процедур та посилення незалежного моніторингу – становлять значний інтерес для вдосконалення вітчизняного законодавства у контексті євроінтеграції.
Авторське право (c) 2026 Андрій Григорович Коноваленко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Міжнародно-правовий вимір гендерної інтеграції у кліматичну політику
У статті досліджено гендерно диференційований вплив кліматичних заходів у контексті оцінки допустимості, обґрунтованості та пропорційності кліматичної політики в міжнародному кліматичному праві. Основний акцент зроблено на тому, що формально нейтральні заходи декарбонізації, енергетичного переходу, тарифного регулювання, адаптації та відновлення можуть мати різні наслідки для груп населення залежно від доходу, доступу до ресурсів, енергетичної вразливості, участі в ухваленні рішень і здатності скористатися механізмами підтримки. Метою статті є обґрунтування можливості юридичної кваліфікації такого впливу як критерію правомірності кліматичних заходів. Особливу увагу приділено питанню про те, за яких умов емпірично встановлена гендерна асиметрія може набути правового значення і бути врахована під час оцінки кліматичних рішень. Методологічну основу дослідження становлять формально-юридичний, системний і аналітичний підходи, що дозволили зіставити положення Рамкової конвенції Організації Об’єднаних Націй про зміну клімату 1992 року, Паризької угоди 2015 року та практику Європейського суду з прав людини у справі Verein KlimaSeniorinnen Schweiz and Others v. Switzerland зі стандартами недискримінації, пропорційності та належної обачності. Обґрунтовано, що правова оцінка гендерно диференційованого впливу має спиратися на поєднання непрямої дискримінації, пропорційності та належної обачності. Результатом дослідження є структура юридичного критерію, що охоплює оцінку впливу на етапі розроблення політики, тест пропорційності, використання дезагрегованих даних і моніторингу, а також зв’язок встановленого непропорційного тягаря з фінансуванням та підтримкою. Запропонований критерій може застосовуватися під час підготовки національно визначених внесків, кліматичних стратегій, стратегічної екологічної оцінки, бюджетного планування, програм енергоефективності, адаптації та відновлення. Зроблено висновок, що гендерна інтеграція у кліматичному врядуванні має розглядатися як правовий інструмент оцінки кліматичних рішень.
Авторське право (c) 2026 Лілія Михайлівна Невара, Єлизавета Максимівна Головко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правове забезпечення державної системи моніторингу довкілля в Україні в контексті євроінтеграції
Правове забезпечення державної системи моніторингу довкілля в Україні розвивається дуже динамічно, розробляються та приймаються нові законодавчі акти, взято посилений курс на поступове наближення національної нормативної бази в галузі моніторингу довкілля до європейських підходів. Попри високу академічну зацікавленість до теми моніторингу довкілля з боку різних наукових напрямів, все ж наростає прикладна потреба в організації саме еколого-правової розвідки щодо державної системи моніторингу довкілля в Україні. Це дасть змогу оцінити готовність вітчизняного законодавства в частині моніторингу довкілля до викликів сьогодення, завбачити подальші кроки, зважити ймовірні ризики в межах його адаптації до аcquis ЄС. Виходячи з чого й обґрунтовується актуальність запропонованої теми статті. В дослідженні розглядається розвиток правового регулювання державної системи моніторингу довкілля в Україні в світлі міжнародного співробітництва та євроінтеграційних зобов’язань, аналізується його поточний стан і практичні інструменти реалізації функції моніторингу довкілля в Україні, закладаються підвалини щодо шляхів подальшого впорядкування відповідного законодавства. Мета статті полягає в всебічному аналізі чинного правового забезпечення державної системи моніторингу довкілля в Україні та виокремленні векторів його потенційної модернізації беручи до уваги вимоги ЄС, згідно з Угодою про асоціацію. Автор робить висновок, що державна система моніторингу довкілля в Україні потребує вироблення комплексних підходів до реформування та змін. Це обґрунтовується сукупністю взаємообумовлених причин, серед яких: євроінтеграція України, майбутні виклики повоєнної національної екологічної політики, об’єктивна необхідність в спроможності держави гарантувати стан екологічної безпеки й створенні безперешкодних можливостей для реалізації населенням екологічних прав. І хоча ми вже маємо певний прогрес, у напрямку функціонування державної системи моніторингу довкілля відповідність екологічному acquis ЄС наразі є тільки частковою, що передбачає подальші інтенсивні реформи в найближчі роки.
Авторське право (c) 2026 Леся Романівна Данилюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The European arrest warrant as an instrument of judicial cooperation: advantages and problematic aspects
The article provides a comprehensive analysis of the European Arrest Warrant as a key instrument of judicial cooperation in criminal cases within the European Union. The prerequisites for its introduction related to the need to increase the efficiency and speed of the procedures for the transfer of persons, as well as the rejection of bulky intergovernmental extradition mechanisms, are considered. Special attention is paid to the legal nature of the warrant, its regulatory consolidation in the Framework Decision of the Council of the EU of June 13, 2002, and the implementation mechanism through the principle of mutual recognition of judicial decisions. The main features of the application of the European Arrest Warrant are analyzed, the simplification of the transfer procedures, the introduction of clear procedural deadlines, the expansion of the list of criminal offenses for which transfer is allowed, as well as the partial rejection of the principle of double criminality. The advantages of this institution compared to traditional extradition, consisting in increasing the efficiency of cross-border criminal justice and strengthening mutual trust between EU member states, are highlighted. At the same time, the problematic aspects of the practical application of the warrant are outlined. Attention is drawn to the difficulties associated with the ambiguity of information, differences in national legal systems, procedural complications of the transfer of persons, as well as the risks of human rights violations. Separately, the controversial issues regarding the restriction of states' abilities to refuse the transfer of their own citizens and potential abuses of this instrument are analysed. It is concluded that the European Arrest Warrant is an effective mechanism of criminal law cooperation, which reflects the transformation of extradition law in the direction of integration and simplification of procedures, but requires further improvement taking into account practical challenges and the need to ensure a balance between the effectiveness of justice and the guarantees of human rights.
Авторське право (c) 2026 Y. Shyshatska https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Воєнні злочини в Україні та відповідальність агресора
Мета роботи полягає в комплексному науково-практичному осмисленні воєнних злочинів, учинених на території України, а також механізмів міжнародної кримінальної відповідальності держави-агресора. Дослідження ґрунтується на розумінні того, що сучасна система притягнення до відповідальності охоплює взаємопов’язані процесуальні механізми, пов’язані з розслідуванням воєнних злочинів, злочинів проти людяності, геноциду, злочину агресії, екологічних наслідків війни та репараційних вимог. У дослідженні застосовано формально-юридичний метод для аналізу норм міжнародного кримінального права, порівняльно-правовий — для зіставлення національних і міжнародних механізмів юрисдикції, а також інституційний аналіз діяльності Міжнародного кримінального суду, спеціального трибуналу щодо злочину агресії та Реєстру збитків для України. Крім того, використано метод історичного аналізу процесів що відбувались після Другої світової війни та узагальнення наукових підходів до питань доказування, командної відповідальності та захисту прав потерпілих. У результаті дослідження обґрунтовано авторську модель доказово-юрисдикційного контуру, у межах якого національні кримінальні провадження, Міжнародний кримінальний суд, спеціалізований механізм щодо злочину агресії, спільні слідчі групи, універсальна юрисдикція держав-партнерів і компенсаційний напрям розглядаються не як альтернативні, а як взаємодоповнювальні інструменти. Запропоновано розмежовувати оперативний, стратегічний і відновлювальний рівні відповідальності: перший забезпечує фіксацію злочинів і судовий розгляд конкретних епізодів; другий спрямований на доведення відповідальності вищого політичного та військового керівництва; третій пов’язує кримінально-правову оцінку з майбутнім відшкодуванням шкоди. У висновках підкреслено, що ефективність міжнародної кримінальної відповідальності держави-агресора визначається узгодженістю доказових стандартів, стабільною взаємодією між інституціями, уникненням юрисдикційних суперечностей і забезпеченням потерпілоцентричного підходу. Обґрунтовано, що для України важливого значення набуває не кількість окремих проваджень, а формування узгодженої системи доказування, у межах якої матеріали щодо воєнних злочинів можуть одночасно використовуватися в національному судочинстві, міжнародному кримінальному переслідуванні та компенсаційних механізмах.
Авторське право (c) 2026 Олександра Сергіївна Тарасенко, Тетяна Юріївна Школьнікова, Ірина Петрівна Андрушко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості притягнення до кримінальної відповідальності за дезертирство в умовах воєнного стану в Україні
У статті здійснено комплексне дослідження особливостей притягнення до кримінальної відповідальності за дезертирство та інші кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби в умовах воєнного стану. Актуальність теми зумовлена суттєвим зростанням кількості кримінальних правопорушень, передбачених ст. 407–409 КК України, в умовах тривалої збройної агресії проти України, а також необхідністю забезпечення належного рівня військової дисципліни та обороноздатності держави. Метою дослідження є комплексний кримінально-правовий та кримінологічний аналіз особливостей притягнення до кримінальної відповідальності за дезертирство та інші військові кримінальні правопорушення, визначення проблем правозастосовної практики, а також розроблення пропозицій щодо вдосконалення кримінального законодавства України в умовах воєнного стану. У процесі дослідження використано комплекс загальнонаукових та спеціально-юридичних методів пізнання, зокрема: діалектичний, формально-логічний, системно-структурний, порівняльно-правовий, статистичний та аналітичний методи. За допомогою статистичного методу проаналізовано дані Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінальних проваджень, пов’язаних із дезертирством та іншими військовими кримінальними правопорушеннями. Формально-юридичний метод використано під час аналізу положень кримінального законодавства та судової практики. У роботі проаналізовано сучасний стан наукової розробки проблематики кримінальної відповідальності за дезертирство, охарактеризовано основні наукові підходи до визначення юридичної природи відповідних кримінальних правопорушень та проблем їх кваліфікації. Особливу увагу приділено питанням відмежування дезертирства від самовільного залишення військової частини або місця служби, особливостям встановлення суб’єктивної сторони кримінального правопорушення, а також проблемам доказування спеціальної мети ухилення від проходження військової служби. На основі статистичних даних проведено аналіз динаміки кримінальних проваджень щодо дезертирства у період дії воєнного стану. Встановлено, що протягом 2022–2026 років слідчими Національної поліції України здійснювалося досудове розслідування у понад 40 тисячах кримінальних проваджень цієї категорії, причому переважна більшість із них була зареєстрована саме у 2024–2026 роках. Досліджено регіональні особливості поширення зазначених кримінальних правопорушень, а також проаналізовано практику застосування запобіжних заходів, яка характеризується переважним використанням тримання під вартою. У статті виокремлено основні проблеми кримінальної відповідальності за дезертирство в умовах воєнного стану, серед яких: значне навантаження на органи досудового розслідування, складність доказування умислу та спеціальної мети, високий рівень латентності відповідних кримінальних правопорушень, відсутність єдності судової практики, а також необхідність забезпечення балансу між інтересами держави у сфері оборони та дотриманням прав військовослужбовців. За результатами дослідження встановлено, що сучасний стан кримінально-правового реагування на дезертирство потребує подальшого вдосконалення як на законодавчому, так і на правозастосовному рівнях. Обґрунтовано необхідність удосконалення механізмів досудового розслідування військових кримінальних правопорушень, забезпечення єдності судової практики та підвищення ефективності механізмів забезпечення військової дисципліни в умовах воєнного стану.
Авторське право (c) 2026 Василь Васильович Топчій https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив міжнародного права на гуманізацію системи кримінально-правового впливу України
У представленій роботі комплексно досліджено поняття гуманізму і гуманізації в контексті філософсько-правових підходів до визначення цих понять і діалектико-конвергенційного процесу трансформацій законодавства України фактором яких виступає вплив міжнародного права. Проаналізовано історичні аспекти, що стали актівізаційним ідейним тлом запуску юридичних процесів гуманізації українського національного законодавства, на прикладах трансформацій, що відбулись у системі кримінально-правового впливу. Метою дослідження було встановити вплив міжнародного права як фактору, що чинить імпульс до творення гуманізаційних процесів трансформацій законодавства України, філософську-правову сутність і значення такого впливу. В ході дослідження задля досягнення зазначених цілей використовувались загальнонаукові методи такі як: аналізу, синтезу, системний, абстрагуванння, дедукції та індукції, а також спеціальнонаукові : філософсько-правового аналізу, аксіологічний, герменевтичний, історико-правовий методи. Результатом дослідження стало визначенння і філософсько-правове осмислення основних підходів до дефініювання понять гуманізму і гуманізації, встановлення і обгрунтування концептульно-нормативного зв’язку між актам міжнародного права і трансформаційних перевтілень у законодавстві України під впливом гуманізаційних положень і ідей які несуть у собі такі акти. Охарактеризовано і проаналізовано на прикладі показових міжнародних політико-правових процесів ідейно-нормативний імпульс до реформування системи кримінально-правового впливу в Україні. Висновком данного дослідження стало найдене наукове підтвердження факту діалектичного впливу міжнародного права як динамічного філософсько-правового процесу на гуманізаціїні трансформації законодавства України на прикладі трансформацій системи кримінально-правового впливу.
Авторське право (c) 2026 Олександр Анатолійович Богуславський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правова визначеність у регулюванні режимів ескроу рахунків неспроможного банку: юридична аргументація в подоланні міжгалузевих прогалин
В статті здійснено пошук юридичної аргументації для справедливого захисту прав учасників відносин, які виникають в ліквідаційній процедурі неспроможного банку, включаючи як відносини цивільно-правового характеру за участі власника рахунку ескроу, так і відносини публічного порядку за участі регуляторних органів банківської діяльності. Визначено правову природу відносин щодо відкриття та функціонування рахунків умовного зберігання(ескроу), правовий режим коштів такого рахунку, а також розмежовано цивільні(приватні) та фінансові(публічні) засади регулювання таких правовідносин, зокрема, в процесі ліквідаційних процедур неплатоспроможного банку. Досліджено права кредиторів банку – власників ескроу рахунків та обов’язків банку(ліквідатора) щодо їх повернення на предмет дотримання принципу правової визначеності в правовому регулюванні означених відносин. Зроблено висновок про існування прогалин у нормативному регулюванні відносин щодо виконання зобов’язань за умовами договору рахунку умовного зберігання(ескроу) між банком, володільцем рахунку ескроу та ліквідатором банку, як в спеціальному законі щодо процедури ліквідації банків, яким є Закон «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так і в підзаконних нормативних актах Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і Національного банку України, а саме: законом, прямо не визначено винятку щодо включення/не включення грошей з ескроу рахунку до ліквідаційної маси банку; не визначено механізму повернення грошей з ескроу рахунку бенефіціару чи власнику рахунку позачергово безпосередньо ліквідатором банку, у випадку коли банк не виконав зобов’язання по поверненню грошей власнику перед початком ліквідаційної процедури; не визначено зобов’язань банку по депонуванню (збереженню) грошей, які знаходяться на ескроу рахунках. Сучасний стан правового регулювання досліджуваних відносин є свідченням порушення принципу правової визначеності. Враховуючи вимоги ч. 2. ст.19 Конституції України, виконання ліквідатором банку, яким є Фонд гарантування вкладів, своїх обов’язків в процедурі ліквідації банків щодо дотримання режиму рахунків ескроу суттєво ускладнюється, а тому потребує конкретизації законодавцем механізму повернення таких коштів власнику. Запропоновано внести зміни до ч.2 ст.50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо виключення коштів на ескроу рахунках з ліквідаційної маси банку.
Авторське право (c) 2026 Володимир Венгер, Наталія Кравченко, Олексій Цельєв https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Модернізація банківського законодавства України: політико-правовий дискурс європейської інтеграції та виклики воєнного часу
Мета. Метою статті є комплексний аналіз політико-правових чинників модернізації банківського законодавства України в умовах воєнного часу, а також визначення впливу євроінтеграційних процесів на трансформацію системи банківського регулювання та фінансового нагляду. Особливу увагу приділено дослідженню ролі Національного банку України у забезпеченні фінансової стабільності держави та адаптації національного законодавства до acquis Європейського Союзу. Методи. Методологічну основу дослідження становлять системно-функціональний, порівняльно-правовий, дискурсно-аналітичний та формально-юридичний методи. У роботі використано аналіз нормативно-правових актів України та Європейського Союзу, офіційних звітів Національного банку України, Європейського центрального банку, Європейської банківської адміністрації та міжнародних фінансових інституцій. Застосування міждисциплінарного підходу дозволило поєднати юридичний, економічний та політичний аналіз трансформацій у банківському секторі. Результати. Установлено, що повномасштабна війна стала каталізатором прискорення банківських реформ та імплементації європейських регуляторних стандартів. Доведено, що модернізація банківського законодавства України здійснюється у трьох взаємопов’язаних напрямах: зміцнення фінансової стабільності, посилення інституційної незалежності НБУ та цифрова трансформація фінансового сектору. Визначено, що впровадження принципів Basel III, механізмів SREP та директив CRD V і BRRD II сприяє переходу до ризик-орієнтованої моделі банківського нагляду. Проаналізовано соціально-політичне значення реформування системи гарантування вкладів фізичних осіб та розвитку відкритого банкінгу. Висновки. Зроблено висновок, що модернізація банківського законодавства України є складовою ширшого процесу політико-правової європеїзації держави. Війна не призупинила реформування фінансового сектору, а навпаки — прискорила інтеграцію України до європейського правового та фінансового простору. Подальший розвиток банківського сектору потребує завершення імплементації європейських директив, посилення механізмів кризового врегулювання та забезпечення стійкої інституційної незалежності Національного банку України.
Авторське право (c) 2026 Олександр Бригінець, Дмитро Василюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Процесуальні права та гарантії захисту обвинувачених у міжнародному кримінальному судочинстві
Процесуальні права та гарантії захисту обвинувачених у міжнародному кримінальному процесі є однією з ключових передумов легітимності міжнародного кримінального правосуддя, оскільки саме вони забезпечують дотримання стандартів справедливого суду під час розгляду справ про найтяжчі міжнародні злочини. Водночас практика міжнародних кримінальних судів і трибуналів свідчить, що, попри нормативне закріплення широкого кола прав обвинуваченого, їх реальна реалізація супроводжується низкою процесуальних і організаційних труднощів. Метою статті є дослідження змісту процесуальних прав та гарантій захисту обвинувачених у міжнародному кримінальному процесі, виявлення основних проблем їх практичного забезпечення та формулювання узагальнених висновків щодо напрямів удосконалення відповідних механізмів. Методи. У роботі використано методи правового аналізу, порівняльно-правового дослідження, системного тлумачення міжнародно-правових норм, а також аналізу наукових підходів українських і зарубіжних авторів. Результати. Дослідження показало, що система міжнародного кримінального судочинства виробила комплекс основоположних гарантій захисту обвинуваченого, до яких належать презумпція невинуватості, право на захисника, право на достатній час і можливості для підготовки захисту, право бути присутнім у провадженні, право допитувати свідків, право на переклад та право на оскарження. Встановлено, що особливе значення має забезпечення цих прав на досудовій стадії, де найвиразніше проявляється фактична нерівність між стороною обвинувачення та стороною захисту. З’ясовано, що одними з головних проблем залишаються обмеженість ресурсів захисту, тривалість проваджень, складність доступу до доказів, а також необхідність узгодження прав обвинуваченого з розширенням процесуальної участі потерпілих. Висновки. Для забезпечення реальної ефективності права на захист у міжнародному кримінальному процесі необхідне не лише формальне закріплення процесуальних гарантій, а й удосконалення механізмів їх практичної реалізації, зокрема в частині процесуальної рівності сторін, доступу захисту до ресурсів і дотримання розумних строків провадження.
Авторське право (c) 2026 Владислав Ігорович Осіпов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проблеми забезпечення права на справедливий суд та доступність правосуддя в умовах воєнного стану
Метою статті є комплексне дослідження проблем забезпечення права на справедливий суд та доступності правосуддя в кримінальному процесі України в умовах воєнного стану. Особлива увага приділяється впливу надзвичайних обставин на реалізацію ключових засад кримінального провадження, зокрема принципів доступу до правосуддя, змагальності сторін, рівності учасників процесу та права на захист. Дослідження проведено із застосуванням загальнонаукових (аналіз, синтез, узагальнення) та спеціально-правових методів (порівняльно-правовий, формально-юридичний, метод узагальнення судової практики). Використано практику Європейського суду з прав людини, нормативно-правові акти України, наукову літературу та практичний досвід автора. У результаті дослідження встановлено, що воєнний стан суттєво ускладнює реалізацію права на справедливий суд. Виявлено три основні групи проблем: інституційного характеру (зміна територіальної підсудності, евакуація судів, неможливість здійснення правосуддя на окупованих територіях), організаційно-технічного характеру (нестабільна робота системи відеоконференцзв’язку, відсутність належних укриттів) та процесуального характеру (ускладнення реалізації права на правничу допомогу, обмеження принципу змагальності та рівності сторін, проблеми допустимості та оцінки доказів, отриманих у бойових умовах). Особливу увагу приділено аналізу ризиків порушення права на захист через ускладнений доступ адвоката до клієнта, а також проблемам оцінки доказів, здобутих у зоні активних бойових дій. Автор доводить, що навіть в умовах воєнного стану держава зобов’язана забезпечувати баланс між потребами національної безпеки та фундаментальними процесуальними гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У висновках обґрунтовано необхідність подальшого вдосконалення кримінального процесуального законодавства, запровадження уніфікованих стандартів дистанційного судочинства, посилення гарантій права на захист та розробки спеціальних критеріїв оцінки доказів, отриманих у бойових умовах. Підкреслено, що засади кримінального процесу повинні залишатися непорушними навіть у надзвичайних правових режимах, оскільки саме вони виступають головною гарантією справедливого судочинства та захисту прав людини.
Авторське право (c) 2026 Олег В’ячеславович Єфіменко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив інноваційних технологій на ефективність правоохоронних органів у боротьбі із кіберзлочинністю
Поглиблення цифровізації соціально-економічних процесів супроводжується ускладненням форм кіберзлочинності та інших правопорушень у віртуальному середовищі, що зумовлює необхідність удосконалення інструментів гарантування інформаційної безпеки держави. Інноваційні технології, зокрема штучний інтелект, аналітика великих даних та автоматизовані інформаційно-аналітичні системи, трансформують процеси збирання, оброблення та аналізу оперативно-службової інформації, підтримують ухвалення тактичних і стратегічних рішень у діяльності правоохоронних органів. Метою дослідження є визначення впливу інноваційних технологій на результативність діяльності правоохоронних органів у сфері протидії правопорушенням у цифровому середовищі та обґрунтування умов їхнього ефективного застосування. Для розв’язання завдань дослідження використано такі методи: аналіз і синтез – для узагальнення наукових напрацювань, порівняльний метод – для зіставлення практик використання технологій, системно-структурний підхід – для виявлення взаємозв’язків між інструментами й управлінськими процесами та елементи статистичного оцінювання результативності діяльності правоохоронних органів. З’ясовано, що застосування інтелектуальних алгоритмів, технологій аналізу великих даних і автоматизованих систем моніторингу кіберпростору у діяльності правоохоронних органів забезпечує підвищення швидкості опрацювання оперативної інформації, точності виявлення кіберзагроз і правопорушень та ефективності ухвалення процесуальних і оперативно-службових рішень. Виявлено стримувальні чинники упровадження інноваційних технологій у правоохоронній діяльності, зокрема недостатній рівень інтеграції державних інформаційних ресурсів і баз даних, обмежений рівень цифрових та аналітичних компетентностей працівників правоохоронних органів, фрагментарність нормативно-правового регулювання у сфері кібербезпеки. Доведено, що результативність протидії кіберзлочинності значною мірою залежить від ефективності міжвідомчої взаємодії правоохоронних органів та узгодженості обміну інформацією між ними. Узагальнено, що застосування інноваційних технологій у діяльність правоохоронних органів сприяє підвищенню ефективності розкриття, розслідування та запобігання кіберзлочинам, однак потребує комплексного поєднання організаційних, правових і кадрових складників системи формування кібербезпеки держави. Перспективи подальших досліджень пов’язані з удосконаленням інтеграції інформаційних систем правоохоронних органів та інших державних інституцій, розвитком їхніх аналітичних можливостей щодо оброблення великих масивів даних у сфері протидії кіберзлочинності.
Авторське право (c) 2026 Діна Юріївна Дрижакова, Ліна Миколаївна Товпига, Карина Вячеславівна Квітатіані https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Дискреційні повноваження прокурора: поняття, межі та механізми контролю
Дане авторське дослідження спрямоване на комплексний аналіз сутності дискреційних повноважень прокурора у процесі реформування системи правосуддя. Мета роботи – комплексне теоретичне обґрунтування природи дискреційних повноважень прокурора та розробка прикладних рекомендацій щодо встановлення їхніх меж і вдосконалення контрольних механізмів. Дане дослідження спрямоване на зменшення рівня правової невизначеності у питаннях, які стосуються прокурорського розсуду. Їх вирішення критично важливе для забезпечення принципу верховенства права. Досягнення мети можливе тільки у разі виконання завдань, зокрема: дослідити основні теоретичні аспекти поняття прокурорського розсуду; визначити функції та межі; обґрунтувати ефективність контрольних механізмів, які сприяють запобіганню зловживанням своїми повноваженнями; визначити рівень балансу між оперативністю прийняття рішень та законністю. Наукова новизна дослідження полягає у формуванні системи якісних індикаторів оцінки законності прокурорського розсуду як складової концепції «керованої дискреції». Запропоновано трирівневу модель контролю, що об’єднує внутрішньовідомчий нагляд, судовий контроль і громадський моніторинг. Уперше обґрунтовано доцільність застосування цифрових технологій для автоматичного аналізу дискреційних рішень, що сприятиме підвищенню прозорості, зниженню корупційних ризиків і забезпеченню верховенства права. Методи. Дослідження охоплює сукупність загальнонаукових та спеціальних методів пізнання. У роботі використано системно-структурний підхід для детермінації місця дискреції у структурі процесуального статусу прокурора. Порівняльно-правовий метод дозволив зіставити вітчизняну практику реалізації розсуду із досвідом держав континентальної та англо-американської правових систем. За допомогою формально-логічного методу уточнено базові поняття, зокрема дефініцію «межі дискреції». Використано аналіз для інтерпретації норм кримінального процесуального законодавства щодо повноважень прокурора на різних стадіях провадження. Результати. У ході дослідження доведено, що дискреційні повноваження – це елемент професійної діяльності прокурора, який забезпечує індивідуальний підхід до кожної справи. Визначено, що межі прокурорського розсуду окреслені не лише нормами позитивного права, а й принципами верховенства права та справедливості. Обґрунтовано класифікацію меж дискреції. Зокрема їх можна поділити на законодавчі обмеження (зовнішні) та етичні і професійні стандарти (внутрішні). На шляху до реалізації права на укладення угод про визнання винуватості виявлено додаткові обставини для закриття кримінальних проваджень за нереабілітуючими обставинами. З’ясовано, що розширення дискреції має супроводжуватися посиленням відповідальності та прозорими процедурами. Висновки. Оптимізація контролю за дискреційними рішеннями прокурора повинна базуватися на трирівневій системі. Вона включає у себе: внутрішньовідомчий нагляд, судовий контроль, громадський моніторинг. Підкреслено необхідність впровадження чітких критеріїв оцінки обґрунтованості дискреційних актів, які мінімізують корупційні ризики. Запропоновано внесення змін до галузевого законодавства з метою деталізації процедур оскарження рішень, прийнятих на підставі вільного розсуду. Встановлено, що ефективність механізмів контролю стає запорукою забезпечення прав учасників кримінального провадження та підвищення рівня довіри суспільства до інституту прокуратури.
Авторське право (c) 2026 Катерина Сергіївна Рогозіннікова, Марія Петрівна Музика, Юлія Іванівна Мельничук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Захисна промова адвоката: межі допустимості
Метою дослідження питання меж допустимості захисної промови адвоката у судових дебатах є з’ясувати ключові моменти, що стосуються структури її змісту та форми, а також особливостей проголошення у судовому засіданні. Методологічну основу дослідження становить сукупність як загально-наукових, так і спеціальних методів дослідження. Зокрема метод індукції та аналізу застосовано з метою з’ясування поняття захисної промови та її значення, системний підхід застосовано для аналізу структурних частин захисної промови. Формально-юридичний метод дозволив проаналізувати положення чинного законодавства, що стосуються діяльності адвоката на етапі судових дебатів, зокрема під час підготовки та проголошення захисної промови, тоді як порівняльно-правовий дозволив співставити вимоги до поведінки адвоката, (зокрема його виступу), які містяться у нормативно-правових актах. У ході дослідження загалом висвітлено питання значення ролі захисника у кримінальному провадженні загалом та у ході судового розгляду зокрема, а також зосереджено увагу саме на понятті та значенні захисної промови під час судових дебатів. З’ясовано, що захисна промова є обов’язковим заключним виступом адвоката, який спрямований насамперед здійснити правомірний психологічний вплив на склад суду, присяжних (якщо вони беруть участь у розгляді справи) та інших присутніх у залі судових засідань осіб, з метою переконати їх у правильності своєї позиції. Оскільки захисна промова адвоката прямо впливає на формування внутрішнього переконання судді, що має наслідком прийняття рішення у справі, відтак вона повинна відповідати вимогам допустимості. На основі аналізу чинних нормативно-правових актів, що регламентують діяльність адвоката, у статті виокремлено ряд положень, що визначають межі допустимості такої промови. Обгрунтовано, що захисна промова повинна відповідати не лише вимогам процесуального закону, а й правилам етики, моральної культури, а саме зовнішнього її прояву – відповідного зовнішнього вигляду адвоката та культури його спілкування. Наголошено, що важливе значення має знання та застосування адвокатом методів та засобів психологічного впливу у ході складення та проголошення свого виступу.
Авторське право (c) 2026 Зоряна Федорівна Дільна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Засади стратегічного планування в органах прокуратури
У статті здійснено науково-теоретичний і нормативно-практичний аналіз засад стратегічного планування в органах прокуратури України на основі чинних відомчих стратегій та загальнодержавних документів стратегічного характеру. Досліджено наявні підходи до впровадження стратегування в діяльність прокуратури засобом затвердження середньострокових стратегій розвитку, та окреслено місце стратегій як інструменту інституційного управління в умовах євроінтеграції та реформування системи правосуддя. Проаналізовано співвідношення відомчих стратегій прокуратури з документами загальнодержавного рівня (Дорожня карта з питань верховенства права, Ukraine Facility, Комплексний стратегічний план реформування органів правопорядку тощо), а також із європейськими стандартами «м’якого права» (Better Regulation, висновки Консультативної ради європейських прокурорів). Виявлено наявність різних методологічних моделей стратегування в межах єдиної системи прокуратури (результативно-орієнтованої та інституційно-реформаторської), що свідчить про відсутність уніфікованих стандартів стратегічного планування. Обґрунтовано, що частина заходів відомчих стратегій виходить за межі компетенції органів прокуратури та залежить від законодавчих змін, що знижує рівень їх виконуваності та інституційної підзвітності. Критично оцінено практику віднесення прокуратури до сектору безпеки і оборони в межах окремих стратегічних документів, що суперечить її конституційному статусу як інституту системи правосуддя. Сформульовано пропозиції щодо необхідності прийняття спеціального Закону про засади державного стратегічного планування, який має встановити ієрархію стратегічних документів, визначити спеціальний режим стратегування у сфері правосуддя, гарантії інституційної незалежності прокуратури та участь органів прокурорського врядування/самоврядування у формуванні й моніторингу стратегій.
Авторське право (c) 2026 Сергій Костенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0