Генеза та еволюція наукових підходів до дослідження інтеграційних процесів в умовах становлення інформаційного суспільства
В основі матеріалу лежить ретроспективний аналіз розвитку наукової думки щодо феномену інтеграції. Автор виокремлює та характеризує три ключові етапи еволюції підходів: Класичний (середина XX ст.): базується на структурно-функціональному аналізі (Т. Парсонс, Р. Мертон) та теорії систем. Інтеграція розглядається як механізм внутрішньої стабілізації, координації соціальних підсистем та гармонізації суспільних норм. Політико-економічний (друга половина XX ст.): пов’язаний із розвитком міждержавної та наднаціональної співпраці (на прикладі ЄС). У центрі уваги — транснаціональна взаємодія, передача суверенітету спільним інституціям та створення єдиних ринків (Ж. Монне, Р. Шуман, К. Дойч). Цифровий/Інформаційний (кінець XX — початок XXI ст.): сучасний етап, де інтеграція трансформується у комплексний процес формування єдиного інформаційного простору. Акцент зміщується на технологічну сумісність (інтероперабельність), кібербезпеку, правове регулювання цифрових потоків та соціокультурну адаптацію в умовах глобалізації. Висновок: Доведено, що сучасна концепція інтеграції є мультидисциплінарною і поєднує технологічні, економічні, правові та соціальні чинники, відображаючи перехід від традиційних моделей управління до динамічної взаємодії у глобальному цифровому середовищі.
Авторське право (c) 2026 Максим Равчак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Шляхи удосконалення політичного консалтингу та антикризових комунікацій Державного підприємства «Агенція оборонних закупівель»
Мета дослідження полягає у комплексному обґрунтуванні напрямів удосконалення політичного консалтингу та антикризових комунікацій у діяльності державного підприємства «Агенція оборонних закупівель» Міністерства оборони України в умовах воєнного стану. Методи дослідження включають системний, інституційний, структурно-функціональний, порівняльний та аналітичний підходи, що дозволили здійснити комплексне дослідження політичних, інформаційних і репутаційних ризиків. Результати дослідження свідчать, що функціонування системи оборонних закупівель супроводжується високим рівнем політичної чутливості, значними антикорупційними ризиками та загрозами репутаційного характеру. Встановлено фрагментарність політичного консалтингу та реактивний характер кризових комунікацій. Запропоновано інтегровану модель антикризового управління.
Авторське право (c) 2026 Дмитро Луценко, Анна Міщенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The Treaty of Hudaibiyah: The First Concept of Preventive Diplomacy leading to the Achievement of Peace
The Treaty of Hudaibiyah stands out as one of the most prominent of the historical junctures in Islamic history, redefining the concept of victory and establishing the principle that a calm, balanced decision can achieve what protracted battles cannot. This treaty represented a unique model of crisis management, demonstrating the capability of the leadership to transform apparent challenges into major strategic opportunities. The Treaty of Hudaibiyah was concluded in the sixth year of the Hijra between the Muslims, and the Quraysh. This occurred after the Muslims departed Medina for Mecca to perform Umrah, with no intention of fighting or confrontation. Although the treaty appeared on the surface to be an agreement involving temporary concessions, it constituted, in essence, a profound strategic gain. The ultimate goal of the Hudaibiyah treaty or any treaty should contribute to ending bloodshed and establishing peace. The Treaty established a new era of political and social stability, reshaping balance of power in the Arabian Peninsula. In the history of diplomacy, the Treaty of Hudaibiyah stands out as an exceptional example of what we call today "realpolitik". It is the most vivid lesson of transforming "tactical concessions" into major "strategic victories". The Treaty teaches us that true victory often relies on strategy, resilience, and wisdom rather than brute force. The Muslims' adherence to the covenants, despite their apparent severity, paved the way for the great conquest. The main objective of the article is to show how the Treaty of Hudaibiyah directly aligns with the concept of Preventive Diplomacy through the following key dimensions: De-escalation of Conflict, Crisis Management and Direct Dialogue, Confidence-Building Measures and Flexibility for Strategic Gains. The novelty of the research lies in highlighting the legal aspect of the "Hudaibiyahcase" as a historical fact of the successful application of the preventive diplomacy tools leading to the achievement of peace.
Авторське право (c) 2026 Tarek Kazem https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Концептуальні засади антидопінгової політики та її роль у формуванні міжнародного іміджу держави
У статті розглянуто концептуальні засади антидопінгової політики як складової сучасної системи управління спортом та чинника формування міжнародного іміджу держави. Обґрунтовано, що протидія допінгу не обмежується контролем за використанням заборонених речовин і методів, а охоплює правові, етичні, організаційні, освітні та комунікаційні механізми, спрямовані на підтримання принципів чесної спортивної конкуренції. Визначено, що дотримання міжнародних антидопінгових стандартів WADA та положень Конвенції ЮНЕСКО про боротьбу з допінгом у спорті є важливою умовою довіри до національної спортивної системи. Наголошено на значенні діяльності національних антидопінгових організацій, зокрема Національного антидопінгового центру, у профілактиці порушень, організації освітніх заходів, інформаційному супроводі спортсменів і забезпеченні відповідності національної практики міжнародним вимогам. Доведено, що ефективна антидопінгова політика позитивно впливає на репутацію держави, оскільки демонструє її правову культуру, відповідальність перед міжнародною спортивною спільнотою та здатність підтримувати цінності «чистого спорту». Зроблено висновок, що антидопінгова політика має розглядатися не лише як інструмент спортивного контролю, а й як елемент публічної політики та soft power держави.
Авторське право (c) 2026 Анастасія Хоменко, Олег Кондратенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Конституційні обмеження прав і свобод громадян в умовах воєнного стану в Україні
Дослідження присвячене аналізу конституційних обмежень прав і свобод громадян, запроваджених в Україні під час воєнного стану, з акцентом на правові механізми регулювання та практику їхнього застосування. Мета дослідження полягає у визначенні меж допустимого втручання держави у сферу прав людини в умовах особливого правового режиму, а також оцінюванні балансу між вимогами національної безпеки та гарантіями конституційних прав. Під час дослідження застосовано такі методи: системно-структурний, порівняльний, аналіз положень Конституції України, законодавчих актів, що регулюють правовий режим воєнного стану, а також узагальнення наукових позицій щодо трансформації правового статусу особи за кризових умов. Результати дослідження засвідчують, що запровадження правового режиму воєнного стану об’єктивно змінює механізм реалізації окремих конституційних прав і свобод, однак не скасовує їхнього базового змісту. Встановлено, що обмеження мають чітко визначений нормативний характер і реалізуються через спеціальні законодавчі процедури, які передбачають тимчасовість та пропорційність втручання держави. Особливу увагу приділено аналізу прав, що підлягають частковому обмеженню, а також тих, що залишаються невідчужуваними навіть під час воєнного стану. Досліджено також роль органів державної влади в забезпеченні правової визначеності та контролю за дотриманням конституційних гарантій у кризових умовах. Окремо розглянуто практичні аспекти застосування обмежувальних заходів у сфері свободи пересування, інформаційних прав та трудових відносин. У висновках зазначено, що конституційні обмеження прав і свобод під час воєнного стану – це інструмент правового реагування держави на загрози національній безпеці. Однак їх застосування потребує суворого дотримання принципів законності, пропорційності та тимчасовості. Обґрунтовано, що ефективність правового регулювання залежить від узгодженості нормативної бази та практики її реалізації, а також рівня забезпечення судового та інституційного контролю. Підкреслено необхідність подальшого вдосконалення механізмів гарантування прав людини під час надзвичайних правових режимів з урахуванням сучасних викликів.
Авторське право (c) 2026 Вікторія Михайлівна Прилипко, Юрій Богданович Курилюк, Дмитро Павлович Таран https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Електронна демократія та конституційні гарантії участі громадян в умовах європейської інтеграції України
У статті досліджено електронну демократію як інституційно та технологічно опосередковану форму реалізації народного суверенітету в умовах цифровізації. Розкрито її сутність, структурні характеристики та місце у системі публічного управління, а також проаналізовано взаємозв’язок електронних і традиційних форм безпосереднього народовладдя. Окрему увагу приділено ролі електронної демократії у трансформації механізмів взаємодії між державою та громадянським суспільством і забезпеченні ефективної участі громадян у процесах прийняття публічних рішень. Метою дослідження є здійснення комплексного конституційно-правового аналізу електронної демократії, визначення її ролі у забезпеченні участі громадян та обґрунтування напрямів її розвитку з урахуванням європейських стандартів. Методи. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціально-юридичні методи. Системний метод застосовано для розкриття електронної демократії як цілісного механізму реалізації народного суверенітету. Формально-юридичний метод використано для аналізу положень Конституції України та нормативно-правових актів, що регулюють електронні форми участі громадян. Порівняльно-правовий метод дозволив порівняти національні підходи з європейськими стандартами електронної демократії. Аналітичний метод використано для оцінки ефективності інституційного забезпечення електронної участі в Україні. Результати. У результаті дослідження встановлено, що електронна демократія виступає важливим інструментом трансформації взаємодії між державою та громадянським суспільством, сприяючи підвищенню відкритості, підзвітності та інклюзивності публічної влади. Визначено, що в Україні сформовано базову систему її інституційного забезпечення, однак її ефективність обмежується фрагментарністю цифрових рішень і формальним характером окремих механізмів участі. Обґрунтовано необхідність переходу до інтегрованої моделі електронної демократії та імплементації європейських стандартів. Запропоновано авторську концепцію конституційно-орієнтованого розвитку електронної демократії та алгоритм її впровадження, спрямовані на забезпечення реального впливу громадян на процес прийняття публічних рішень.
Авторське право (c) 2026 Наталія Геннадіївна Захарчин, Дмитро Олексійович Пугач, Тетяна Анатоліївна Плугатар https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Матеріально-фінансове забезпечення реалізації виключної компетенції місцевих рад в Україні: теоретико-правовий аспект
Мета. Дослідження спрямоване на комплексне теоретичне обґрунтування та розробку цілісної правової моделі, яка забезпечує ресурсну базу для виконання муніципальною владою її фундаментальних повноважень. Основна увага зосереджена на подоланні існуючого розриву між законодавчо закріпленими функціями органів самоврядування та їхнім реальним фінансовим наповненням, особливо в умовах правового режиму воєнного стану. Методи. У роботі застосовано системний підхід до аналізу взаємозв’язку між стратегічним плануванням розвитку територій та бюджетним процесом. Використано метод порівняльно-правового аналізу для уточнення змісту понять «самостійність» та «автономія» у контексті європейських стандартів. Емпіричну базу дослідження склали результати вивчення практики діяльності громад протягом 2022–2023 років, що дозволило оцінити ефективність адаптації алгоритмів фінансування до кризових умов та виявити методичні лакуни у сфері програмного планування. Результати. У ході дослідження уточнено правову природу матеріально-фінансової самостійності як права на незалежне прийняття рішень під власну відповідальність. Обґрунтовано, що рівень реальної спроможності влади прямо залежить від частки власних доходів у структурі бюджету. Виявлено значний «методологічний вакуум», що виник після 2019 року через відсутність єдиних правил розробки цільових програм, що негативно впливає на прозорість видатків. Сформовано юридичний алгоритм для легітимізації видатків на потреби оборони та цивільного захисту: від отримання запиту військового командування до прийняття відповідної програми та внесення змін до бюджету. Запропоновано впровадження чотирирівневої системи результативних індикаторів (затрат, продукту, ефективності та якості) як основного інструменту контролю за використанням суспільних ресурсів. Для невеликих територіальних одиниць з обмеженим апаратом управління обґрунтовано доцільність застосування «змішаної моделі» планування, де стратегічні пріоритети інтегруються безпосередньо у річні бюджетні документи. Висновки. Доведено, що сучасна модель ресурсного забезпечення громад в Україні потребує радикальної трансформації у бік посилення податкової автономії, зокрема через закріплення за ними частки податків на прибуток та природокористування. Ключовою умовою успішної діяльності самоврядних органів визначено сувору ієрархічну узгодженість документів: від довгострокової стратегії до конкретного паспорта бюджетної програми. Перспективним вектором подальших наукових пошуків визначено застосування теорії багаторівневого врядування для вдосконалення взаємодії між державою та громадами, а також дослідження впливу цифровізації на управління комунальними активами.
Авторське право (c) 2026 Катерина Петрівна Владовська, Ярослав Юрійович Загородній https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Соціальні права в КНДР: між конституційною утопією та ідеологічним прагматизмом системи сонбун у світлі теорії Т. Г. Маршалла
У статті здійснено комплексний конституційно-правовий аналіз соціальних прав, закріплених у Конституції Корейської Народно-Демократичної Республіки (КНДР), у порівнянні з еталонною моделлю соціальної правової держави Федеративної Республіки Німеччина (ФРН). Простежено історичну еволюцію конституційного закріплення соціальних прав у КНДР: від першої Конституції 1948 року, розробленої за безпосередньої участі радянської сторони, через Соціалістичну Конституцію 1972 року, ревізії 1992, 1998, 2009, 2012, 2013, 2016 років і до новітніх поправок березня 2026 року. На основі проведеного дослідження виявлено, що широкий каталог прав на соціальний захист та забезпечення, формально закріплений в Основному Законі КНДР (право на працю, відпочинок, безоплатну медичну допомогу, освіту, рівність), позбавлений процесуальних механізмів реалізації та судового захисту. Доведено, що в умовах ідеології чучхе, монополії Трудової партії Кореї та класової стратифікації за системою сонбун соціальні гарантії втрачають властивості суб’єктивних прав і функціонують як інструмент політичної легітимації авторитарного режиму. Запропоновано науковий концепт «перформативного (декоративного) конституціоналізму» з метою опису конституційної моделі КНДР, у якій формально-юридичний текст виконує суто комунікативну функцію та не зумовлює правових зобов’язань держави перед особою. Окрім того, на підставі теорії громадянства Т. Г. Маршалла обґрунтовано тезу про те, що соціальні права не можуть існувати ізольовано від громадянських і політичних прав. Установлено, що в разі такої ізоляції, соціальні права перетворюються на інструмент патерналістського контролю.
Авторське право (c) 2026 Марина Олександрівна Петришина, Іоанна Дмитрівна Єрмоленко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Гарантії підзвітності та відповідальності органів місцевого самоврядування в контексті забезпечення прозорості публічної влади
У статті досліджуються адміністративно-правові гарантії підзвітності та відповідальності органів місцевого самоврядування як важливі складові забезпечення прозорості публічної влади в умовах розвитку демократичного врядування та реалізації реформи децентралізації в Україні. Метою дослідження є комплексний аналіз механізмів підзвітності органів місцевого самоврядування перед територіальними громадами, державою та інститутами громадянського суспільства, а також визначення основних проблем правового регулювання у сфері забезпечення відкритості діяльності органів місцевої влади. Особливу увагу приділено дослідженню правових гарантій прозорості діяльності органів місцевого самоврядування, механізмів громадського контролю, електронного врядування та відповідальності посадових осіб місцевого самоврядування у процесі здійснення владних повноважень. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціально-юридичні методи пізнання, зокрема системно-структурний, формально-юридичний, порівняльно-правовий та аналітичний методи. У процесі дослідження проаналізовано положення Конституції України, законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про доступ до публічної інформації», «Про запобігання корупції», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність органів місцевого самоврядування. Окремо досліджено практичні аспекти реалізації принципів відкритості та підзвітності в діяльності органів місцевого самоврядування в умовах воєнного стану та цифровізації публічного управління. У результаті проведеного дослідження встановлено, що ефективність реалізації принципу підзвітності органів місцевого самоврядування значною мірою залежить від рівня відкритості публічної влади, доступності інформації про діяльність органів місцевого самоврядування та реальної участі громадян у процесах прийняття управлінських рішень. Визначено, що сучасний стан адміністративно-правового регулювання характеризується наявністю низки проблем, серед яких недостатня ефективність механізмів громадського контролю, формальний характер окремих процедур звітування, недостатній рівень цифровізації адміністративних процесів та обмежена ефективність механізмів юридичної відповідальності посадових осіб місцевого самоврядування. Обґрунтовано, що недостатня прозорість діяльності органів місцевого самоврядування негативно впливає на рівень довіри громадян до органів публічної влади та ускладнює реалізацію принципів демократичного врядування. У статті також досліджено міжнародний досвід забезпечення прозорості та підзвітності органів місцевої влади, зокрема практику держав-членів Європейського Союзу щодо використання механізмів електронного врядування, відкритих даних, цифрових платформ громадської участі та інструментів антикорупційного контролю. Встановлено, що ефективна система підзвітності органів місцевого самоврядування повинна ґрунтуватися на принципах законності, відкритості, доступності публічної інформації, цифровізації управлінських процесів та партнерства влади з громадянським суспільством. У висновках обґрунтовується необхідність удосконалення адміністративно-правових механізмів забезпечення підзвітності та відповідальності органів місцевого самоврядування шляхом розвитку електронних сервісів взаємодії громади і влади, посилення контролю за використанням бюджетних ресурсів, удосконалення процедур публічного звітування та впровадження сучасних цифрових інструментів моніторингу діяльності органів місцевого самоврядування. Доведено, що належний рівень підзвітності та відповідальності органів місцевого самоврядування є важливою передумовою забезпечення прозорості публічної влади, зміцнення демократичних інститутів та формування високого рівня довіри громадян до органів місцевого самоврядування.
Авторське право (c) 2026 Юрій Юрійович Голик https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
До поняття відповідальності у сфері екологічної безпеки
Юридичну відповідальність у сфері екологічної безпеки можна вважати одним з основних інструментів правового механізму впливу на учасників екологічних правовідносин, спрямованого на примусове або добровільне виконання ними вимог законодавства щодо раціонального використання природних ресурсів, охорони довкілля та запобігання екологічним ризикам. Попри важливість аналізованого питання в науковій літературі відсутні уніфіковані підходи до тлумачення поняття «юридична відповідальність у сфері екологічної безпеки». Метою статті є уточнення поняття «юридична відповідальність у сфері екологічної безпеки». На підставі проведеного дослідження отримані наступні висновки. По-перше, уточнено визначення юридичної відповідальності за екологічні правопорушення як різновид юридичної відповідальності, сукупність правових засобів, встановлених законодавством, які застосовуються державою, органами місцевого самоврядування або, у передбачених законом випадках, підприємствами та організаціями за вчинення екологічного правопорушення, тобто, порушення вимог охорони довкілля та екологічної безпеки населення, умов і режиму використання природних ресурсів, заподіяння шкоди навколишньому природному середовищу, та забезпечується заходами державного примусу, що мають на меті відшкодування спричиненої екологічної шкоди. В свою чергу, поняття «відповідальність у сфері забезпечення екологічної безпеки» запропоновано визначити як комплексний правовий інститут та ключовий інструмент державного механізму, що становить собою систему встановлених законодавством засобів впливу (санкцій) та правових норм, спрямованих на забезпечення добровільного або примусового виконання суб’єктами вимог щодо охорони довкілля, раціонального використання природних ресурсів та запобігання екологічним ризикам з метою реалізації права кожного на безпечне для життя і здоров’я довкілля. По-друге, виділені такі ключові ознаки відповідальності у сфері забезпечення екологічної безпеки, як: 1) виконує регулятивну, превентивну, каральну та відновлювальну функції, будучи засобом досягнення сталого екологічного розвитку держави; 2) є складовою частиною системи екологічного права та водночас важливим елементом забезпечення національної безпеки України, оскільки екологічна безпека є її невід’ємним компонентом; 3) наступає у разі вчинення екологічного правопорушення, яке характеризується екологічною небезпекою для екосистем та спрямованістю на негативну зміну стану навколишнього природного середовища; 4) реалізується через правовий зв’язок (відносини) між державою в особі уповноважених органів та правопорушником щодо застосування відповідних заходів впливу; 5) передбачає застосування комплексу санкцій — адміністративних, кримінальних, цивільно-правових та дисциплінарних, — що мають на меті не лише покарання, обов'язкове відшкодування спричиненої екологічної шкоди, а й попередження скоєння відповідних правопорушень в майбутньому, формування екологосвідомої поведінки суб’єктів; 6) розглядається як один із напрямів екологічної політики держави, де функція «охорони» є ширшою за саму відповідальність, але остання є її ключовим елементом.
Авторське право (c) 2026 Анна Сергіївна Сурма https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Статус «Засновника сучасної держави Україна»: конституційні колізії між історичним вшануванням та фундаментальними засадами конституційного ладу
У сучасних умовах воєнного стану та економічних викликів особливої актуальності набуває питання конституційних меж історичного вшанування державних діячів. Запровадження Законом України № 4700-IX спеціального довічного статусу «Засновника сучасної держави Україна» з істотними матеріальними та нематеріальними привілеями поставило під сумнів відповідність нових норм фундаментальним засадам конституційного ладу. Метою дослідження є комплексний конституційно-правовий аналіз положень Закону № 4700-IX на предмет їх відповідності принципам народного суверенітету, верховенства права та рівності громадян. Дослідження здійснено за допомогою формально-юридичного, порівняльно-правового, системного та історико-правового методів. Було проаналізовано текст Закону, відповідні положення Конституції України, практику Конституційного Суду та міжнародні стандарти прав людини. Установлено, що запровадження персоніфікованого статусу з довічним грошовим утриманням у розмірі 80 % від зарплати чинного депутата, дипломатичними паспортами та іншими преференціями може містити ознаки невідповідності статті 5 Конституції України, оскільки створює потенційні ризики для принципу народного суверенітету та може бути інтерпретовано як надмірне уособлення результату колективного народного волевиявлення. Виявлено потенційну колізію з принципом рівності (ст. 24) через диференціацію за політичною ознакою (факт голосування 1990–1991 років) та з принципом верховенства права (ст. 8) у частині юридичної визначеності та пропорційності. Виявлено інституційні корупційні ризики, пов’язані із конфліктом інтересів при прийнятті закону та необґрунтованим розподілом публічних ресурсів. Теоретичне значення дослідження полягає у розвитку доктрини конституційних меж історичного вшанування та уточненні меж позитивної дискримінації в умовах представницької демократії. Практичне значення полягає у формулюванні рекомендацій для внесення змін до Закону України «Про статус Засновника сучасної держави Україна – народного депутата» в частині наділення спеціальним статусом. Наукова новизна роботи полягає у першому комплексному аналізі Закону № 4700-IX через призму конституційних принципів з урахуванням корупційного виміру. Основний висновок: історичне вшанування не може здійснюватися в непропорційних формах, що можуть суперечити фундаментальним засадам конституційного ладу. Перспективи подальших досліджень пов’язані з вивченням впливу таких норм на бюджетну політику та порівняльним аналізом аналогічних статусів в інших країнах.
Авторське право (c) 2026 Ірина Володимирівна Солодка https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Специфіка управлінських рішень, що приймаються правоохоронцями під час ініціювання компромісу
Метою статті є визначення специфіки управлінських рішень правоохоронців, що приймаються в умовах ініціювання компромісу під час конфліктних ситуацій, а також узагальнення чинників, які зумовлюють вибір відповідної моделі професійного реагування. Методологічну основу дослідження становить поєднання загальнонаукових і спеціальних методів. Системний підхід застосовано для розгляду управлінського рішення як комплексного явища, що інтегрує правові, організаційні та комунікативні компоненти. Формально-юридичний метод використано для аналізу меж дискреційних повноважень і нормативних засад поведінки правоохоронців. Структурно-функціональний метод дав змогу визначити роль компромісу в системі професійного реагування. Порівняльний і логіко-аналітичний методи забезпечили узагальнення наукових підходів до суміжних категорій і виявлення проблемних аспектів дослідження. Узагальнено, що управлінське рішення правоохоронця в ситуації ініціювання компромісу формується не як формальне застосування правових норм, а як результат багатофакторної оцінки конкретної ситуації, рівня ризиків і поведінкових характеристик учасників конфлікту. Встановлено, що компроміс є елементом системи професійного реагування, який не заперечує владного характеру правоохоронної діяльності. Визначено, що його реалізація може набувати різних організаційно-комунікативних форм, однак управлінський вибір залишається за правоохоронцем. Узагальнено групи чинників, що впливають на прийняття рішення, серед яких правові, ситуаційні та професійно-етичні складники. Підсумовано, що специфіка управлінських рішень у досліджуваному контексті полягає в необхідності балансування між вимогами законності, дискреційними межами та практичною доцільністю дій. Обґрунтовано, що компроміс є допустимим інструментом професійного реагування лише за умови забезпечення контролю над ситуацією та досягнення цілей правоохоронної діяльності. Визначено, що ефективність управлінського рішення залежить від здатності поєднати нормативні вимоги з гнучкістю реагування в умовах конфлікту.
Авторське право (c) 2026 Ігор Володимирович Паризький https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Стратегічні напрями розвитку системи державного управління у сфері цифрової безпеки
У статті досліджуються стратегічні напрями розвитку системи державного управління у сфері цифрової безпеки в умовах стрімкої трансформації та зростання кіберзагроз. Мета дослідження полягає в обґрунтуванні стратегічних напрямків вдосконалення системи державного управління у сфері цифрової безпеки з метою підвищення її ефективності, узгодженості та стійкості до сучасних кіберзагроз. Методи дослідження містять системний та структурно-функціональний аналіз, порівняльний метод, узагальнення наукових підходів, а також аналіз нормативно-правових актів та сучасних публікацій у сфері цифрової безпеки та державного управління. Результати дослідження свідчать, що сучасна система державного управління у сфері цифрової безпеки характеризується фрагментарністю, недостатнім рівнем координації між інституціями та нерівномірністю впровадження цифрових технологій. Разом з тим, визначено ключові виклики, найперше пов’язані зі зростанням складних кіберзагроз, гібридних атак, швидкої еволюції цифрового середовища та недостатнім рівнем розвитку кадрового забезпечення. Обґрунтовано необхідність переходу до проактивної моделі кіберстійкості, яка передбачає використання інноваційних технологій, зокрема штучного інтелекту, великих даних та сучасних систем прогнозування ризиків. Запропоновано стратегічну класифікацію напрямів розвитку системи державного управління у сфері цифрової безпеки за рівнями кіберстійкості: базовим, адаптивним та проактивним. Такий підхід дозволяє систематизувати управлінські пріоритети відповідно до рівня готовності держави до кіберзагроз. Його впровадження сприяє підвищенню ефективності реагування на інциденти та формуванню довгострокової стратегії цифрової безпеки. У висновках підтверджено, що ефективний розвиток системи державного управління у сфері цифрової безпеки можливий за умови комплексної інтеграції інституційних, технологічних та правових механізмів. Перехід до адаптивної та проактивної моделі управління розглядається як головна передумова підвищення стійкості держави до сучасних кіберзагроз та забезпечення стабільного функціонування цифрового середовища.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Олександрівна Татарнікова, Наталія Володимирівна Карпінська, Андрій Ярославович Палюх https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Повноваження органів виконавчої влади у сфері енергоефективності
Мета. Стаття присвячена комплексному аналізу повноважень органів виконавчої влади у сфері забезпечення енергетичної ефективності в Україні в умовах євроінтеграційних перетворень та воєнного стану. У процесі дослідження застосовано формально-юридичний метод для тлумачення норм чинного законодавства, системно-структурний – для визначення місця органів виконавчої влади у механізмі забезпечення енергоефективності, а також порівняльно-правовий метод для зіставлення національного законодавства із стандартами Європейського Союзу. Результати. Встановлено, що правову основу повноважень органів виконавчої влади у сфері енергоефективності становлять Закон України «Про енергетичну ефективність» від 21 жовтня 2021 року № 1818-IX [1], Закон України «Про енергетичну ефективність будівель» від 22 червня 2017 року № 2118-VIII [2] та Закон України від 4 червня 2024 року № 3764-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання повноважень центральних органів виконавчої влади у сфері забезпечення енергетичної ефективності» [3]. Визначено системоутворюючу роль Кабінету Міністрів України, спеціальну координаційно-імплементаційну функцію Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України (Держенергоефективності), а також повноваження галузевих міністерств і місцевих державних адміністрацій. Проаналізовано вплив Директиви (ЄС) 2023/1791 «Про енергоефективність» [4] та Директиви (ЄС) 2024/1275 «Про енергетичну ефективність будівель» [5] на формування вітчизняного законодавства. Висновки. Зроблено висновок, що сучасна система повноважень органів виконавчої влади у сфері енергоефективності потребує подальшого вдосконалення у частині посилення міжвідомчої координації, розширення інструментів моніторингу та контролю, а також зміцнення інституційної спроможності відповідних органів на центральному та місцевому рівнях.
Авторське право (c) 2026 Володимир Васильович Захаркевич https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Автономія та підзвітність агентств Європейського Союзу в системі європейського адміністративного врядування
Автономія та підзвітність агентств Європейського Союзу є ключовими елементами їх адміністративно-правового статусу та важливими передумовами ефективності європейського адміністративного врядування. Агентства ЄС виконують спеціалізовані експертні, координаційні, регуляторні та оперативні функції, що зумовлює потребу в їх функціональній самостійності. Водночас розширення повноважень агентств актуалізує питання демократичної легітимності, прозорості, судового контролю та відповідальності за їх діяльність. Метою статті є дослідження змісту автономії та підзвітності агентств Європейського Союзу, визначення їх співвідношення в системі європейського адміністративного врядування та з’ясування ролі цих категорій у забезпеченні легітимності діяльності агентств ЄС. У роботі використано методи правового аналізу, системного тлумачення норм права ЄС, порівняльно-правового дослідження, формально-юридичний метод, а також аналіз доктринальних підходів українських і зарубіжних авторів щодо правової природи агентств Європейського Союзу. Дослідження показало, що автономія агентств ЄС має організаційний, функціональний та експертний виміри, однак не є абсолютною, оскільки обмежується установчими актами, принципом наданих повноважень, інституційним балансом, процедурними гарантіями та судовим контролем. Встановлено, що підзвітність агентств ЄС охоплює політичні, адміністративні, фінансові, судові та процедурні механізми контролю. З’ясовано, що практика Суду ЄС у справах Meroni, Romano та ESMA сформувала ключові підходи до визначення меж делегування повноважень агентствам ЄС. Обґрунтовано, що автономія та підзвітність не є взаємовиключними категоріями, а становлять взаємопов’язані елементи адміністративно-правового статусу агентств ЄС. Для забезпечення ефективності та легітимності діяльності агентств Європейського Союзу необхідне не звуження їх автономії, а її належне правове структурування через чітке визначення компетенції, прозорі процедури, парламентський і фінансовий контроль, адміністративний нагляд та можливість судового перегляду. Саме баланс між функціональною незалежністю та багаторівневою підзвітністю забезпечує належне місце агентств ЄС у системі європейського адміністративного врядування.
Авторське право (c) 2026 Вікторія Василівна Форманюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Співвідношення нагляду і контролю у сфері небанківського кредитування: адміністративно-правовий аспект
Метою статті є дослідження теоретико-правових засад розмежування понять «нагляд» і «контроль» у сфері небанківського кредитування, аналіз адміністративно-правового механізму реалізації наглядових і контрольних функцій відповідними суб'єктами публічної влади, а також визначення правового статусу органів, що здійснюють регулювання у цій сфері. Методи. Дослідження проводилося із застосуванням загальнонаукових та спеціально-юридичних методів: системного аналізу та синтезу, формально-логічного, порівняльно-правового та структурно-функціонального методів. Зазначені методи дозволили комплексно дослідити адміністративно-правовий механізм нагляду і контролю у сфері небанківського кредитування. Результати. Встановлено, що нагляд і контроль у сфері небанківського кредитування є взаємопов'язаними, але самостійними видами державної діяльності, що відрізняються за суб'єктами здійснення, цілями, методами та правовими наслідками. Визначено, що нагляд здійснюється НБУ і спрямований на забезпечення законності та фінансової стійкості небанківських кредиторів, тоді як контроль охоплює ширше коло суб'єктів і форм. Розмежування понять систематизовано у вигляді таблиці; наглядові повноваження НБУ представлено у систематизованому вигляді. Висновки. Обґрунтовано, що вдосконалення адміністративно-правового механізму нагляду і контролю потребує: законодавчого закріплення чіткого розмежування наглядових і контрольних функцій; посилення процедурних гарантій прав небанківських кредиторів; розвитку інструментів дистанційного нагляду; запровадження пропорційних заходів відповідальності.
Авторське право (c) 2026 А. В. Денисова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Принципи lex sportiva та їх вплив на розвиток міжнародного спортивного руху
Дослідження присвячено аналізу принципів lex sportiva та визначенню їхнього впливу на розвиток міжнародного спортивного руху в умовах сучасних глобальних викликів. Метою дослідження є визначення сутності та основних підходів до розуміння принципів «lex sportiva», з’ясування їх місця у системі глобального спортивного права, а також встановлення їхнього впливу на розвиток міжнародного спортивного руху на прикладі реалізації принципу політичної нейтральності спорту в умовах російсько-української війни. Методологічну основу дослідження становить комплекс загальнонаукових і спеціально-юридичних методів пізнання, зокрема діалектичний, формально-юридичний, системно-структурний, порівняльно-правовий та метод наукового узагальнення, застосування яких забезпечило всебічне дослідження принципів lex sportiva та їхнього впливу на розвиток міжнародного спортивного руху. Висновки. Визначено, що принципи lex sportiva становлять фундаментальну основу сучасного транснаціонального спортивного правопорядку та забезпечують нормативну єдність міжнародного спортивного руху. Вони формуються під впливом корпоративних регламентів міжнародних спортивних організацій, арбітражної практики, спортивних звичаїв і загальновизнаних цінностей спортивної спільноти. Обґрунтовано, що сучасний розвиток міжнародного спорту зумовлює розширення змісту принципів глобального спортивного права у напрямі поєднання спортивної автономії з вимогами гуманізму, безпеки, інклюзивності та демократичної підзвітності. Зроблено висновок, що російсько-українська війна актуалізувала необхідність переосмислення принципу політичної нейтральності спорту та продемонструвала неможливість повної ізоляції міжнародного спортивного руху від питань миру, безпеки та захисту загальнолюдських цінностей. Автономія спорту в сучасних умовах має розглядатися не як абсолютна відокремленість від суспільних процесів, а як правова категорія, що потребує узгодження з етичними обов’язками спортивних організацій та завданнями забезпечення справедливості й підтримання міжнародного діалогу.
Авторське право (c) 2026 Аліна Олександрівна Гавловська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правове регулювання deepfake-технологій: виклики для інформаційної безпеки
Стаття розкриває особливості правового регулювання deepfake-технологій та їх вплив на стан інформаційної безпеки в умовах цифровізації суспільства. Актуальність обраного питання зумовлена стрімким розвитком штучного інтелекту та поширенням технологій синтетичного створення аудіо-, відео- та зображувального контенту, який використовується не тільки для розваг, а й у політичних, інформаційних та комунікаційних процесах. Наголошується, що deepfake-контент здатний створювати високореалістичні продукти, які розмивають межу між правдою та цифровою імітацією, тим самим створюючи загрозу для інформаційної безпеки держави та прав людини. У роботі головна увага зосереджена на застосуванні deepfake-технологій, а також пов’язаних із ними ризиків, зокрема поширення дезінформації, маніпулювання громадською думкою, цифрового шахрайства, дискредитації осіб та втручання у виборчі процеси тощо. Окрему увагу приділено міжнародним підходам до регулювання deepfake, зокрема положенням Artificial Intelligence Act Європейського Союзу, який передбачає обов’язкове маркування синтетичного контенту та використання технічних засобів його ідентифікації. У межах дослідження встановлено, що національне законодавство України не містить спеціального правового регулювання deepfake-технологій, що створює прогалини у сфері притягнення до відповідальності за їх неправомірне використання. Обґрунтовано необхідність формування комплексного правового механізму регулювання, який поєднує нормативні, організаційні та технічні інструменти протидії дезінформації. Окремо підкреслено значення інформаційного рівня захисту, що включає розвиток медіаграмотності населення та створення систем оперативного виявлення і спростування фейкового контенту. Запропоновані підходи спрямовані на підвищення стійкості інформаційного простору та зменшення ризиків маніпулятивного впливу deepfake-технологій. В умовах війни такі заходи набувають особливого значення, оскільки deepfake-контент може використовуватися як інструмент інформаційно-психологічного впливу, спрямованого на дестабілізацію суспільства, поширення паніки, дискредитацію державних інституцій та підрив довіри до офіційних джерел інформації.
Авторське право (c) 2026 Олег Гарійович Предместніков, Станіслав Олегович Любченко, Дмитро Олексійович Пугач https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифрове адміністрування прикордонних сервісів: правові, технічні та організаційні аспекти розвитку
Метою цієї статті є вивчення сучасних правових, технічних та організаційних аспектів розвитку цифрового адміністрування прикордонних сервісів. У роботі розглянуто програмні документи розвитку інтегрованого управління кордонами на рівні ЄС та України. Охарактеризовано національну практику розвитку цифровізації прикордонних сервісів, окреслено перспективи їх модернізації, а також визначено ризики та виклики, пов’язані із перетином кордонів в умовах дії правового режиму воєнного стану. Відзначено провідну роль цифрових технологій для автоматичного обліку товарів і транспортних засобів, що переміщуються через митний кордон України, та пов’язаних із ним фіскальних процедур. Підкреслено, що розвиток цифрових платформ у морських портах пов’язується з концепцією «розумних портів», у межах якої ІКТ, автоматизований обмін даними, системи моніторингу, аналітики та цифрові двійники (digital twins) використовуються для комплексного управління портовою інфраструктурою, логістикою, безпекою та прогнозуванням навантаження на транспортні комунікації. Акцентовано увагу на необхідності забезпечення резервування цифрової інфраструктури, періодичного збереження копій баз даних, гнучкого поєднання автоматизованих і традиційних механізмів управління, а також належної координації між усіма суб’єктами інтегрованого управління кордонами. Методологічну основу дослідження сформовано методами аналізу та синтезу, системного та функціонального підходів, абстрагування та порівняльно-правового аналізу. Вони забезпечили комплексне опрацювання тематики роботи та аргументованість отриманих висновків. Основними результатами дослідження є розробка визначення цифрового адміністрування прикордонних сервісів, окреслення його характерних ознак і складників. У висновках підкреслено потребу подальших наукових досліджень у сфері захисту персональних даних при транскордонних переміщеннях, забезпечення сумісності українських прикордонних е-сервісів з європейськими та загальносвітовими, а також особливостей реалізації в Україні результатів реформування європейської митної системи у зв’язку зі значним зростанням обсягів електронної комерції та кількості стандартів ЄС, що підлягають перевірці на кордоні.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Володимирівна Аверочкіна, Володимир Олексійович Аверочкін, Наталія Олексіївна Коваль https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правове регулювання та напрями вдосконалення державного управління у сфері національної безпеки
У статті досліджено правове регулювання та трансформацію системи національної безпеки як складного об’єкта державного управління. З’ясовано, що в сучасних умовах глобалізаційних процесів, посилення геополітичної нестабільності, збройної агресії проти України, гібридних, кібернетичних, інформаційних та економічних загроз важлива роль відводиться державному управлінні у сфері національної безпеки. Обгрунтовано, що традиційні методи управління не відповідають динаміці «гібридної війни на виснаження», що потребує переходу до принципів гнучкості та технологічності, удосконалення механізмів правового, стратегічного планування, координації діяльності органів державної влади, впровадження ризик-орієнтованих та проєктних підходів до управління безпековими процесами. Метою даного дослідження є комплексне обґрунтування та аналіз існуючих управлінських підходів, розробка прикладних практичних рекомендацій, спрямованих на докорінне вдосконалення системи державного управління у сфері національної безпеки України. В умовах сучасної геополітичної нестабільності, ведення повномаштабної гібридної війни на виснаження та зростання кібернетичних й інформаційних загроз, поставлено мету трансформації наявної державно-управлінської моделі. Науковий пошук спрямований на перехід від декларативних, застарілих та бюрократизованих методів до інструментальних, гнучких і високотехнологічних алгоритмів взаємодії, що забезпечують збереження сувернітету, територіальної цілісності та сталий розвиток суспільства відповідно до європейських та євроатлантичних стандартів. Для досягнення поставленої мети у статті застосовано комплекс загально-наукових та спеціальних методів дослідження. Методологічну основу склав системний підхід, який дозволив розглянути національну безпеку як складну, багаторівневу та міжгалузеву структуру, що поєднує воєнну, економічну, кібернетичну, інформаційну та інші підсистеми). За допомогою методів критичного, порівняльного та системно-структурного аналізу було зіставлено традиційні управлінські підходи періоду 2021-2025 років із новітніми іноваційними концепціями. Метод моделювання та прогностичний метод було залучено під час розробки перспективних цифрових систем і триєтапного проєкту комплексної моделі. Головним результатом дослідження є запропонований проєкт комплексної моделі підвищення ефективності національної безпеки «Smart Security Ecosystem – 2026» , який дозволить змінити саму філософію державного управління: від «утримання позицій» до «випереджального розвитку». Проєкт спрямований на створення інтегрованої, гнучкої та ефективної системи, здатної реагувати на сучасні загрози, мінімізувати ризики та забезпечувати довгострокову безпеку держави. У висновках наголошується, що запропоновані напрями дозволять не просто покращити окремі аспекти управління, а створять нову якість державної безпеки, здійснивши перехід від пасивної стратегії «утримання позицій» до стратегії «випереджального розвитку». Автори підкреслюють, що в сучасних конфліктах XXI століття перемагає та сторона, яка швидше обробляє великі масиви інформації та ефективніше координує наявні рисурси, а не та яка має більше зброї. Реформування правового регулювання має змінитися з декларативного русла до інструментального – створення чітких, швидкодіючих алгоритмів взаємодії державних органів, які здатні оперативно реагувати на загрози в реальному часі.
Авторське право (c) 2026 Олена Юріївна Минюк, Ростислав Олегович Низицький, Марія Олегівна Мітла https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правові аспекти участі місцевих органів публічної адміністрації у правовідносинах щодо здійснення регулювання у сфері альтернативної енергетики
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю чіткого розмежування повноважень місцевих органів публічної адміністрації із повноваженнями регуляторного органу у сфері енергетики, інших органів державної влади, а також визначення місця місцевих органів публічної адміністрації у системі органів, що здійснюють регулювання у сфері енергетики, в тому числі альтернативної. Метою статті є дослідження дослідження участі місцевих органів публічної адміністрації у правовідносинах щодо здійснення регулювання у сфері альтернативної енергетики. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціальні методи пізнання. Зокрема, аналіз і синтез застосовано для узагальнення підходів до понять «регулювання у сфері альтернативної енергетики»; системний підхід – для обґрунтування авторського підходу щодо віднесення віднесення місцевих органів публічної адміністрації до органів, що здійснюють регулювання у сфері альтернативної енергетики на регіональному рівні, спеціально-юридичний метод – для розкриття переліку форм регулювання у сфері альтернативної енергетики. У результаті дослідження досліджено поняття «альтернативна енергетика», «державне регулювання у сфері альтернативної енергетики», сутності правовідносин щодо здійснення регулювання у сфері альтернативної енергетики, їх суб’єктів, проаналізовано повноваження місцевих органів публічної адміністрації щодо здійснення регулювання у сфері альтернативної енергетики, напрямки їх взаємодії з іншими органами, що здійснюють відповідне регулювання, в тому числі з Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, обґрунтовано віднесення місцевих органів публічної адміністрації до органів, що здійснюють регулювання у сфері альтернативної енергетики на регіональному рівні. У зв‘язку із цим, дано визначення поняття регулювання у сфері альтернативної енергетики як реалізації діяльності органів публічної адміністрації, спрямована на регулювання правовідносин у сфері альтернативної енергетики через застосування ними окремих інструментів публічної адміністрації, спрямовані на забезпечення цілей такого регулювання, забезпечення реалізації прав та інтересів учасників ринку альтернативної енергії, інтересів держави у відповідній сфері, дотримання учасниками відповідних правовідносин вимог енергетичного законодавства, що здійснюється у визначених цим законодавством формах такого регулювання. Визначено, що місцеві органи публічної адміністрації відносяться як до органів, що здійснюють регулювання у сфері альтернативної енергетики, так і взаємодію з іншими регуляторними органами.
Авторське право (c) 2026 Олександр Миколайович Буханевич https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Кіберспорт як об’єкт правового регулювання
Стаття присвячена дослідженню кіберспорту як самостійного об’єкта правового регулювання, визначенню його правової природи, характерних ознак та обґрунтуванню основних напрямів державного впливу на суспільні відносини, що виникають у цій сфері. Мета статті полягає у визначенні правової природи кіберспорту як специфічного об’єкта правового регулювання, розкритті його характерних ознак та обґрунтуванні основних напрямів державного впливу на суспільні відносини, що виникають у сфері кіберспортивної діяльності. У процесі дослідження використано загальнонаукові та спеціально-юридичні методи пізнання, зокрема системний, формально-юридичний, порівняльно-правовий та метод правового аналізу. Результати та висновки. У статті досліджено кіберспорт як специфічний об’єкт правового регулювання в умовах цифрової трансформації суспільних відносин. Виконано аналіз наукових підходів до розуміння сутності кіберспорту та розглянуто основні підходи до визначення його правової природи. Здійснено узагальнення характерних ознак кіберспорту, що відрізняють його від традиційних видів спортивної діяльності, зокрема його функціонування у віртуальному середовищі, поєднання спортивної та технологічної складових, а також тісний зв’язок із правовим режимом об’єктів інтелектуальної власності. Визначено, що кіберспорт являє собою самостійний комплекс суспільних відносин, у межах якого поєднуються елементи спортивної діяльності, підприємництва, цифрових технологій та використання результатів творчої діяльності. Результати дослідження свідчать, що особливості організації та функціонування кіберспорту обумовлюють необхідність формування належного правового механізму його регулювання. Встановлено, що важливими напрямами державного впливу у цій сфері є забезпечення правового захисту кіберспортсменів та врегулювання договірних відносин між учасниками кіберспортивної діяльності. Обґрунтовано значення правових гарантій охорони здоров’я та соціального захисту професійних гравців з урахуванням специфіки їхньої діяльності. Окрему увагу приділено проблематиці забезпечення доброчесності кіберспортивних змагань, протидії недобросовісним практикам та формуванню ефективних механізмів юридичної відповідальності за порушення правил чесної конкуренції. Також розглянуто питання створення сприятливих умов для економічного розвитку кіберспортивної індустрії шляхом удосконалення підходів до правового регулювання відповідних економічних відносин. У висновках визначено, що кіберспорт є самостійним об’єктом правового регулювання, специфіка якого зумовлена поєднанням спортивних, інформаційно-технологічних та інтелектуально-правових елементів. Доведено доцільність комплексного підходу до формування державної політики у цій сфері, спрямованого на забезпечення прав учасників кіберспортивної діяльності, підтримання доброчесності змагань та створення належних умов для подальшого розвитку кіберспорту.
Авторське право (c) 2026 Олександр Сергійович Сотула, Шперун Христина Всеволодівна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Гарантії держави щодо виконання судових рішень: зміст, обсяг та характеристика
Статтю присвячено визначенню змісту, обсягу та характеристики гарантій держави щодо виконання судових рішень. Встановлено, що особливий статус держави як учасника суспільних відносин зумовив існування численних особливостей притаманних й суб’єктам, які є носіями публічної влади, та й суб’єктам, утворених ними з метою реалізації публічних інтересів, під час виконання судових рішень, в яких вони є боржниками. Визначено, що особливостями виконавчого провадження, передбаченими Законом України «Про виконавче провадження» у яких боржником суб’єкт, носій публічної влади, та суб’єкт, утворений ним з метою реалізації публічних інтересів, є заборона звернення стягнення на майно чи кошти окремих категорій боржників та заборона примусової реалізації їх майна. Акцентовано, що прийняття Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» стало спробою компенсування негативних наслідків зазначених вище виключень, пов’язаних із забороною звернення стягнення на майно чи кошти окремих категорій боржників та забороною примусової реалізації їх майна. Обґрунтовано, що визначення обсягу та змісту гарантій держави щодо виконання судових рішень здійснюється за допомогою суб’єктного критерію, що полягає у визначенні переліку суб’єктів, до яких як до боржників встановлюється спеціальний порядок виконання судових рішень про стягнення коштів та зобов’язання вчинити певні дії щодо майна. Визначено, що до суб’єктів, на яких поширюються гарантій держави щодо виконання судових рішень, належать державні органи, державні підприємства, установи, організації, а також юридичні особи, примусова реалізація майна яких забороняється відповідно до законодавства. Обґрунтовано необхідність розширювального тлумачення поняття «державний орган» для цілей застосування положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Встановлено відсутність необхідності поширення дії цього Закону на посадових чи службових осіб державних органів. Окреслено перспективні напрями подальших наукових досліджень.
Авторське право (c) 2026 Михайло Анатолійович Костюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Використання алгоритмів штучного інтелекту для оцінки корупційних ризиків у діяльності правоохоронних органів за міжнародними стандартами
Цифровізація державного управління актуалізує потребу в інструментах раннього виявлення корупційних ризиків у діяльності правоохоронних органів. Використання алгоритмів штучного інтелекту дає змогу обробляти великі масиви інформації для формування об’єктивного аналізу доброчесності службової діяльності з урахуванням міжнародних вимог до прозорості та підзвітності правоохоронних органів. Метою дослідження є обґрунтування шляхів застосування алгоритмічних моделей для ідентифікації та оцінювання корупційних ризиків у правоохоронному секторі відповідно до міжнародних антикорупційних стандартів. Для розв’язання цих завдань застосовано системний аналіз, порівняльно-правовий метод, узагальнення нормативної бази міжнародного рівня та елементи аналітики даних і принципи машинного навчання. Джерельну основу становили міжнародні антикорупційні документи, регуляторні акти та практики цифрового аудиту. Обґрунтовано доцільність використання алгоритмів штучного інтелекту для автоматизованого виявлення ознак корупційних ризиків у діяльності правоохоронних органів шляхом аналізу фінансових операцій, кадрових рішень, службових комунікацій та результатів внутрішнього контролю. З’ясовано, що застосування методів машинного навчання забезпечує виявлення прихованих закономірностей та нетипових поведінкових моделей як ймовірних ознак потенційного зловживання службовим становищем. Водночас доведено ефективність використання предикативної аналітики для прогнозування ризикових ситуацій на ранніх стадіях їхнього виникнення, що сприяє своєчасному реагуванню та мінімізації негативних наслідків. Визначено основні індикатори ризик-оцінювання, зокрема рівень доступу посадових осіб до інформаційних ресурсів, повторюваність нетипових транзакцій, концентрація владних повноважень та відхилення від затверджених процедур ухвалення рішень. Додатково проаналізовано упровадження алгоритмічних моделей, які підвищують точність внутрішнього контролю, знижують вплив суб’єктивного чинника на процес оцінювання та забезпечує аргументованість управлінських рішень у сфері запобігання корупції. Отже, інтеграція алгоритмічних систем аналізу даних в антикорупційний моніторинг посилює механізми запобігання правопорушенням і сприяє підвищенню прозорості діяльності правоохоронних органів, однак вимагає гармонізації національних процедур із міжнародними стандартами цифрового урядування, удосконалення алгоритмів оброблення даних та уніфікації вимог до використання інформаційних ресурсів.
Авторське право (c) 2026 Олена Миколаївна Окопник, Ігор Олегович Кузєв, Олена Юхимівна Синявська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Організація роботи судів в Україні в період воєнного стану
У статті досліджено організацію роботи судів в Україні в період воєнного стану як комплексну організаційно-правову проблему, що поєднує питання безперервності здійснення правосуддя, доступу до правосуддя, безпеки учасників судового процесу, належного ресурсного забезпечення та цифровізації судочинства. Обґрунтовано, що запровадження воєнного стану не змінює конституційної природи правосуддя, не допускає створення надзвичайних чи особливих судів, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства та не може бути підставою для обмеження права особи на судовий захист. Методологічну основу статті становлять формально-юридичний, системний, аналітичний і порівняльно-правовий методи. Визначено, що в умовах збройної агресії організація роботи судів охоплює не лише внутрішній режим функціонування конкретного суду, а й систему взаємопов’язаних безпекових, кадрових, фінансових, матеріально-технічних, процесуальних і цифрових заходів. Акцентовано увагу на значенні зміни територіальної підсудності судових справ як виняткового механізму забезпечення доступу до правосуддя у випадках, коли окремі суди об’єктивно не можуть здійснювати правосуддя. Водночас доведено потребу в подальшій деталізації цього механізму, зокрема щодо електронної передачі матеріалів справ, повідомлення учасників процесу, перерозподілу судового навантаження та відновлення попередньої підсудності після усунення обставин, що зумовили її зміну. Розкрито роль електронного судочинства, проведення судових засідань у режимі відеоконференції, електронного документообігу та Єдиного державного реєстру судових рішень у підтриманні функціональної спроможності судів у період воєнного стану. Зроблено висновок, що перспективними напрямами вдосконалення організації роботи судів є запровадження єдиних стандартів безпекового реагування, розвиток цифрової інфраструктури, посилення кіберзахисту, належне фінансування судів і підвищення кадрової спроможності судової системи.
Авторське право (c) 2026 Єгор Ігорович Довгополий, Аліна Олександрівна Гавловська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Адміністративна правосуб’єктність та антикорупційна правосуб’єктність: поняття, ознаки та співвідношення
Статтю присвячено визначенню поняття, ознак та співвідношення адміністративної правосуб’єктності та антикорупційної правосуб’єктності. Окремої уваги приділено дослідженню теоретичних підходів до розуміння правової категорії «правосуб’єктність», «адміністративна правосуб’єктність», а також їх структурних елементів. Проаналізовано випадки вживання поняття «правосуб’єктність» у чинному законодавстві України. Встановлено, що на законодавчому рівні поняття «правосуб’єктність» не визначається та майже не використовується. Доведено, що правова категорія «адміністративна правосуб’єктність» виокремлюється у теорії адміністративного права на підставі або з урахуванням окремих положень актів чинного законодавства з метою підтвердження можливостей конкретних суб’єктів бути учасниками відповідних адміністративних правовідносин. Також встановлено, що адміністративна правосуб’єктність є теоретико-правовою категорією, яка використовується для позначення можливості особи (суб’єкта) бути носієм права та обов’язків, а також реалізовувати їх, у сфері відносин (публічно-правових відносин), врегульованих нормами адміністративного права. Обґрунтовано неможливість визначення антикорупційної правосуб’єктності видом спеціальної адміністративної правосуб’єктності. Доведено, що у разі визначення антикорупційної правосуб’єктності як здатності особи, яка володіє адміністративною правосуб’єктністю, бути учасником правовідносин у сфері запобігання корупції, їх обсяг фактично співпадатиме. Охарактеризовано зміст складових елементів адміністративної правосуб’єктності (адміністративної правоздатність, адміністративної дієздатності та адміністративної деліктоздатності) у контексті дослідження антикорупційної правосуб’єктності. Визначено, що категорія «антикорупційна правосуб’єктність» має використовуватись для визначення статусу осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», з визначенням конкретного обсягу вимог, заборон та обмежень, які на них поширюються, порядку їх виконання, а також видів юридичної відповідальності, до яких їх може бути притягнуто. За результатом проведеного дослідження обґрунтовано, що адміністративна правосуб’єктність та антикорупційна правосуб’єктність є змістовно різними правовими категоріями.
Авторське право (c) 2026 Андрій Вікторович Стрельников https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Міжнародні стандарти адміністративно-правового регулювання відносин в сфері фізичної культури і спорту
Дослідження присвячено аналізу міжнародних стандартів адміністративно-правового регулювання відносин в сфері фізичної культури і спорту. Мета статті полягає у визначенні сутності, видів та характерних ознак міжнародних стандартів адміністративно-правового регулювання відносин у сфері фізичної культури і спорту, а також з’ясуванні особливостей їх впливу на формування національних механізмів правового регулювання та проблем їх імплементації. Методи дослідження. Під час дослідження застосовано загальнонаукові та спеціально-юридичні методи пізнання, зокрема системно-структурний, формально-юридичний, порівняльно-правовий і догматичний метод. Висновки. У статті розкрито специфіку міжнародного нормативного впливу на спортивні правовідносини в умовах зростання ролі міжнародних спортивних організацій і розширення транскордонної взаємодії суб’єктів спорту. Визначено місце міжнародних стандартів у системі адміністративно-правового регулювання та охарактеризовано їх значення для забезпечення єдності підходів до організації спортивної діяльності, захисту прав учасників спортивних відносин, забезпечення доброчесності змагань і протидії негативним явищам у спортивному середовищі. Здійснено характеристику міжнародних джерел регулювання спортивних відносин та встановлено закономірності їх впливу на національні правові системи. Класифіковано міжнародні стандарти за критеріями юридичної природи, суб’єкта прийняття, предмета регулювання та територіальної сфери дії. Особливу увагу приділено розмежуванню обов’язкових і рекомендаційних міжнародних стандартів, а також з’ясуванню специфіки їх практичного впливу на діяльність державних органів і спортивних інституцій. Окремо розглянуто роль міжнародного спортивного арбітражу у формуванні автономного механізму вирішення спортивних спорів. Визначено особливості функціонування відповідної юрисдикційної системи, її значення для забезпечення єдності правозастосовної практики у сфері спорту та вплив на розвиток міжнародного спортивного правопорядку. Охарактеризовано питання співвідношення наднаціональних механізмів вирішення спортивних спорів із компетенцією національних органів державної влади та судових установ. Визначено характерні ознаки міжнародних стандартів адміністративно-правового регулювання відносин у сфері фізичної культури і спорту, серед яких наднаціональний характер, множинність суб’єктів нормотворення, поєднання обов’язкових і рекомендаційних елементів, системність та імплементаційна спрямованість. Досліджено окремі проблеми впровадження міжнародних стандартів у національну правову систему, пов’язані з необхідністю узгодження вимог міжнародного спортивного регулювання із гарантіями прав людини. Обґрунтовано важливість забезпечення балансу між інтересами підтримання доброчесності спортивних змагань та належним рівнем захисту прав учасників спортивних правовідносин.
Авторське право (c) 2026 Олег Олександрович Живиця https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Притягнення державних службовців до адміністративної відповідальності за вчинення мобінгу (цькування)
В статті досліджується проблематика притягнення державних службовців до адміністративної відповідальності за вчинення мобінгу (цькування). Встановлено, що адміністративна відповідальність за вчинення мобінгу (цькування) працівника, передбачається положеннями ст. 1735 КУпАП. Акцентовано увагу на тому, що ст. 1735 КУпАП не містить уточнення щодо можливості її застосування до державних службовців у разі вчинення ними мобінгу (цькування). Охарактеризовано загальний зміст та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 1733 КУпАП. Обґрунтовано, що бланкетний характер диспозиції ч. 1 ст. 1735КУпАП свідчить, що під час кваліфікації діянь державних службовців як вчинення мобінг (цькування), окрім положень ст. 22 КЗпП, також обов’язково необхідно враховувати положення Закону України «Про державну службу» та інших актів законодавства про державну службу – в частині визначення особливостей проходження та припинення державної служби. Визначено, що державні службовці можуть бути суб’єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 1733 КУпАП, суб’єктивна сторона яких характеризується наявністю вини у формі прямого умислу. Об’єктом досліджуваного адміністративного правопорушення у сфері державної служби є суспільні відносини, що виникають під час реалізації права на проходження державної служби, а також забезпечення прав державних службовців, передбачених законодавством про державну службу. Акцентовано увагу на тому, що об’єктивна сторона виявляється через форми мобінгу (цькування), які не враховують специфіки відносин у сфері державної служби. Встановлено відсутність випадків притягнення державних службовців за вчинення мобінгу (цькування) у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Охарактеризовано випадки розгляду справ про адміністративні правопорушення за ст. 1735 КУпАП стосовно службовців місцевого самоврядування. Визначено негативну тенденцію виявлення мобінгу (цькування) у сфері служби в органах місцевого самоврядування. Обґрунтовано, що належне та ефективне застосування ст. 1735 КУпАП до державних службовців вимагає повноцінного врегулювання заборони мобінгу (цькування) у сфері державної служби безпосередньо положеннями законодавства про державну службу, з обов’язковим наданням Національному агентству України з питань державної служби повноважень розглядати скарги державних службовців щодо мобінгу (цькування). Зазначене сприятиме забезпеченню ефективного відновлення порушених прав державних службовців внаслідок мобінгу (цькування). Визначено перспективні напрями подальших наукових досліджень.
Авторське право (c) 2026 Юлія Сергіївна Даниленко-Негара https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Процесуальна (процесуально-процедурна) підстава адміністративної відповідальності за порушення правил карантину
Статтю присвячено дослідженню процесуальної (процесуально-процедурної) підстави адміністративної відповідальності за порушення правил карантину. Встановлено, що процесуальна підстава адміністративної відповідальності є завершальною, спрямованою на узагальнення та визначення співвідношення нормативної і фактичної підстав, та передбачає встановлення наявності чи відсутності правових підстав для притягнення до адміністративної відповідальності в цілому та накладання відповідного стягнення. Виокремлено два основні підходи до визначення процесуальної підстави адміністративної відповідальності: 1) наявність правозастосовного акта уповноваженого на те (компетентного) органу, яким встановлюється вид і міра юридичної відповідальності (обсяг та форма заходів державно-правового примусу); 2) сукупність процесуальних норм, які забезпечують притягнення винної особи до адміністративної відповідальності. Визначено, що процесуальна (процесуально-процедурна) підстава адміністративної відповідальності включає норми, якими визначено порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності та винесення у встановленому чинним законодавством порядку постанови по справі про адміністративне правопорушення. Обґрунтовано, що порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності та винесення у встановленому чинним законодавством порядку постанови по справі про адміністративне правопорушення істотно відрізнятиметься у залежності від того який орган розглядає справи та виносить за результатом її розгляду постанову – суд чи адміністративний орган. Встановлено, що процесуальна підстава передбачає розгляд та вирішення справи судом, а процедурна підстав – адміністративним органом. Охарактеризовано практичне значення розмежування процесуальної та процедурної підстав на прикладі ст. 443 КУпАП. Визначено, що у випадку вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 443 КУпАП, розгляд справи здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів у відповідності до процесуальних норм КУпАП, а у випадку вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 443 КУпАП – адміністративні органи відповідно до положень КУпАП, спеціального законодавства, що визначає їх статус і повноваження, а також Закону України «Про адміністративну процедуру».
Авторське право (c) 2026 Оксана Артурівна Чернецька https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Нормативно-регуляторні інструменти адміністративно-правової протидії корупції усфері спорту
Статтю присвячено визначенню сутності, ознак, видів і проблемних аспектів нормативно-регуляторних інструментів адміністративно-правової протидії корупції усфері спорту та обґрунтуванню напрямів удосконалення їх правового регулювання. Метою статті є визначення сутності, ознак, видів і проблемних аспектів нормативно-регуляторних інструментів адміністративно-правової протидії корупції у спортивних правовідносинах, а також обґрунтування напрямів удосконалення правового регулювання у цій сфері. У дослідженні використано діалектичний, системно-структурний, формально-юридичний, порівняльно-правовий та логіко-аналітичний методи наукового пізнання. Результати та висновки. В ході дослідження виконано узагальнення сучасних підходів до розуміння корупційних ризиків у спортивній сфері та визначено основні чинники, які сприяють поширенню корупційних практик у діяльності суб’єктів спортивних правовідносин. Здійснено характеристику найбільш поширених проявів корупції у спорті, пов’язаних із фінансуванням спортивних заходів, використанням ресурсів спортивної інфраструктури, маніпулюванням результатами змагань та іншими формами неправомірного впливу на спортивну діяльність. Особливу увагу приділено дослідженню сутності нормативно-регуляторних інструментів адміністративно-правової протидії корупції у спортивній сфері. Визначено їх місце в системі засобів запобігання корупційним проявам, розкрито характерні ознаки та особливості впливу на поведінку суб’єктів спортивних правовідносин. Обґрунтовано, що зазначені інструменти мають формально визначений, загальнообов’язковий, превентивний і системний характер, а їх основне призначення полягає у створенні правових умов для недопущення виникнення корупційних ризиків та обмеження можливостей для вчинення корупційних правопорушень. У роботі здійснено класифікацію нормативно-регуляторних інструментів за функціональним призначенням та охарактеризовано їх окремі види у структурі механізму адміністративно-правової протидії корупції у сфері спорту. Визначено значення спеціального законодавчого регулювання для формування цілісної системи запобігання корупції у спортивній сфері. Водночас виявлено низку проблемних аспектів нормативного забезпечення, серед яких термінологічні неузгодженості, прогалини у визначенні окремих категорій суб’єктів, недостатня узгодженість галузевого та загального антикорупційного регулювання, а також окремі суперечності між державним впливом і автономією спортивних організацій. Доведено необхідність удосконалення нормативного регулювання шляхом забезпечення системності та узгодженості правових приписів, що регламентують запобігання корупції у сфері спорту.
Авторське право (c) 2026 Ольга Михайлівна Балинська, Ірина Миколаївна Риженко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості адміністративної відповідальності за порушення у сфері охорони праці
У статті досліджено особливості адміністративної відповідальності у сфері охорони праці на підставі аналізу законодавства України, публічних звітів Державної служби України з питань праці та судової практики за 2020–2025 роки. Обґрунтовано, що адміністративна відповідальність є важливим засобом забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони праці та гарантування права працівників на безпечні й здорові умови праці. Виокремлено основні особливості адміністративної відповідальності у сфері охорони праці, зокрема підстави її настання, види адміністративних правопорушень, коло суб’єктів адміністративної відповідальності, органи та посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення і розглядати відповідні справи, а також види адміністративних стягнень, що застосовуються за їх вчинення. Особливу увагу приділено проблемам правозастосування, пов’язаним із притягненням до відповідальності за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору. Встановлено, що закріплення відповідальності за таке порушення одночасно у ч. 2 ст. 265 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 КУпАП створює труднощі у визначенні правової природи відповідного діяння та виборі належного виду юридичної відповідальності. На підставі аналізу правових позицій Верховного Суду обґрунтовано висновок про адміністративно-правову природу зазначеного правопорушення та запропоновано виключити відповідний склад порушення з ч. 2 ст. 265 КЗпП України з метою забезпечення правової визначеності та дотримання принципу «non bis in idem». За результатами аналізу судової практики встановлено недостатню ефективність механізму адміністративної відповідальності у сфері охорони праці, що проявляється у значній кількості закритих проваджень через відсутність події або складу адміністративного правопорушення, малозначність правопорушення чи закінчення строків притягнення до відповідальності. Виявлено відсутність єдності судової практики щодо розгляду ст. 41 КУпАП та обґрунтовано доцільність удосконалення її санкцій шляхом перегляду нижніх меж окремих штрафів і розширення можливостей для індивідуалізації адміністративної відповідальності.
Авторське право (c) 2026 Євгенія Володимирівна Дуліба, Наталя Михайлівна Сімакова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проблеми визначення юрисдикції судового оскарження індивідуальних актів
Наукова стаття присвячена дослідженню теоретичних та практичних проблем, пов’язаних з визначенням судової юрисдикції у справах про оскарження індивідуальних актів суб’єктів владних повноважень. Виявлено окремі причини виникнення предметних юрисдикційних протирічь між адміністративним, цивільним та господарським судочинством. Методологічною основою дослідження є методи аналізу, синтезу, формально-юридичний, порівняльно-правовий та системно-структурний методи. Встановлено, що основними причинами предметної юрисдикційної невизначеності у спорах щодо оскарження індивідуальних актів є законодавча неузгодженість термінології та здатність суспільних відносин у сфері їх прийняття та застосування змінюватись з публічно-правових на приватноправові. Національне матеріальне і процесуальне законодавство та судова практика застосовують неузгоджені між собою терміни (індивідуальний акт, правовий акт індивідуальної дії, адміністративний акт, правозастосовчий акт, акт застосування права, правозастосовний акт, ненормативний акт), що призводить до понятійної невизначеності. Доведено, що публічно-правові відносини у процесі видання і подальшої реалізації індивідуального акту можуть трансформуються у приватноправові. За таких умов індивідуальний акт залишаючись публічним по формі може впливати суто на приватні права та інтереси фізичних та юридичних осіб, що є окремою підставою для його скасування. Породжуючи негативні приватноправові наслідки, сам спір у таких випадках трансформується з публічно-правового на цивільно- чи господарсько-правовий незважаючи на наявність публічного елементу суб’єктного складу. Доведено, що характер спору є визначальним критерієм, який виводить справу за межі юрисдикції адміністративних судів, навіть якщо оскаржуваний індивідуальний акт виданий органом державної влади чи місцевого самоврядування.
Авторське право (c) 2026 Олег Володимирович Рой https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Системні вразливості адміністративно-правових механізмів запобігання корупційним ризикам у діяльності юридичних осіб публічного права
Метою статті є комплексне з’ясування чинників, які знижують результативність профілактики корупційної вразливості в діяльності суб’єктів публічного сектору, а також визначення змістових відмінностей між виявленням, мінімізацією та усуненням відповідних ризиків. Особливу увагу приділено розриву між нормативно закріпленими антикорупційними вимогами та реальною практикою прийняття управлінських рішень. Методологічну основу дослідження становлять формально-юридичний, системно-структурний, функціональний, логіко-семантичний методи, а також метод аналізу та узагальнення. Їх застосування дало змогу дослідити законодавчі приписи, локальні антикорупційні інструменти, механізми внутрішнього контролю, цифрові канали повідомлення та практику юридичної відповідальності, а також встановити причинні зв’язки між характером управлінської вразливості та належним способом реагування на неї. Встановлено, що на етапі виявлення корупційного ризику основними перешкодами є формалізоване та неіндивідуалізоване оцінювання ризику, невизначеність адміністративних процедур, надмірна дискреція, відставання аналітичних засобів від цифрової трансформації, залежність антикорупційних і контрольних підрозділів від керівництва, викривлення внутрішніх інформаційних потоків та недостатня дієвість каналів повідомлення. Обґрунтовано, що Єдиний портал повідомлень викривачів частково перекладає на заявника обов’язок попередньої юридичної кваліфікації повідомлених обставин, що ускладнює раннє інформування про системні вразливості. Виявлено недостатню практичну визначеність гарантій конфіденційності, трудового захисту та відповідальності за переслідування або розголошення відомостей про викривача. На етапі мінімізації корупційних ризиків встановлено декларативність антикорупційних програм, яка проявляється як у їх відсутності чи несвоєчасному прийнятті, так і у формальному виконанні передбачених заходів без реальної зміни управлінських процедур. Доведено, що чинне адміністративно-деліктне регулювання не забезпечує самостійної відповідальності за неприйняття, неподання на погодження, системне невиконання таких програм або невжиття інших необхідних заходів. Аргументовано, що результативність мінімізації має оцінюватися не за кількістю проведених навчань, прийнятих актів чи підготовлених звітів, а за фактичним обмеженням дискреції, розподілом повноважень, посиленням аудиту, автоматизацією процедур і зміною контрольного середовища. У межах аналізу усунення обґрунтовано самостійність цього етапу порівняно з мінімізацією. Запропоновано диференціювати процедурні, компетенційні, організаційні, кадрові, фінансові, політико-управлінські та неформально-інституційні джерела корупційної вразливості. Встановлено, що універсальні заходи не забезпечують ліквідації різнорідних причин, а після здійснення антикорупційного впливу ризик може трансформуватися, переміщуватися до іншого етапу управлінського процесу або відтворюватися через суміжні процедури. Окремо визначено необхідність узгодження заходів усунення з вимогою безперервного виконання публічних функцій та надання суспільно значущих послуг. У висновках обґрунтовано, що профілактичний механізм має будуватися як послідовна, але не лінійна система, у якій кожному виду вразливості відповідає належний правовий, процедурний, організаційний або контрольний інструмент. Критерієм результативності повинно бути не формальне виконання передбаченого заходу, а припинення дії джерела ризику, недопущення його переміщення та стійка зміна практики прийняття управлінських рішень.
Авторське право (c) 2026 Дмитро Олександрович Зал https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Криза концепції “автора” в праві інтелектуальної власності в умовах розвитку генеративного ШІ: міжнародно-правові та цифрово-безпекові аспекти
У статті досліджено кризу традиційної концепції автора в умовах розвитку генеративного штучного інтелекту та здійснено доктринальний аналіз проблем охороноздатності об’єктів, створених із використанням технологій генеративного штучного інтелекту. Розкрито теоретико-правові засади концепції автора у праві інтелектуальної власності, проаналізовано критерії творчого характеру та оригінальності твору, а також визначено особливості трансформації творчого процесу в умовах використання генеративного штучного інтелекту. Окрему увагу приділено проблемам визначення суб’єкта авторських прав на результати, генеровані штучним інтелектом, співвідношенню авторсько-правової охорони та спеціального режиму правової охорони неоригінальних об’єктів, а також сучасним підходам до оцінки творчого внеску людини у процесі генерації контенту. Метою дослідження є комплексний аналіз впливу генеративного штучного інтелекту на трансформацію концепції автора у праві інтелектуальної власності, визначення проблем охороноздатності об’єктів, генерованих штучним інтелектом та обґрунтування напрямів удосконалення правового регулювання у сфері інтелектуальної власності з урахуванням міжнародно-правових і цифрово-безпекових аспектів розвитку генеративного штучного інтелекту. Методи. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціально-юридичні методи. Формально-юридичний метод використано для аналізу положень законодавства України у сфері авторського права та правової охорони об’єктів, генерованих штучним інтелектом. Системний метод застосовано для дослідження взаємозв’язку категорій авторства, творчого внеску, оригінальності та охороноздатності в умовах розвитку генеративного штучного інтелекту. Порівняльно-правовий метод використано для аналізу сучасних зарубіжних підходів до правового регулювання об’єктів, генерованих штучним інтелектом. Окрему увагу приділено аналізу сучасних підходів до AI governance, кібербезпеки та міжнародного регулювання цифрових технологій. Аналітичний метод застосовано для оцінки сучасних доктринальних підходів до визначення правового статусу результатів генерації штучного інтелекту та перспектив удосконалення законодавства у сфері інтелектуальної власності. Результати. У результаті дослідження встановлено, що розвиток генеративного ШІ зумовлює трансформацію класичних підходів до розуміння авторства, творчого внеску та критеріїв охороноздатності об’єктів права інтелектуальної власності. Обґрунтовано, що ключовою умовою виникнення авторсько-правової охорони продовжує залишатися творчий внесок людини, навіть в умовах активного використання генеративного штучного інтелекту. Запропоновано диференційований підхід до визначення правового режиму об’єктів, створених із використанням генеративного штучного інтелекту, а також алгоритм визначення їх охороноздатності з урахуванням ступеня творчої участі людини, рівня автономності генерації та ознак оригінальності результату. Обґрунтовано необхідність подальшого вдосконалення законодавства у сфері інтелектуальної власності та адаптації правового регулювання до сучасних цифрових технологій. Встановлено, що розвиток генеративного ШІ актуалізує необхідність поєднання механізмів авторсько-правової охорони із сучасними підходами до AI governance, кібербезпеки та міжнародної інформаційної безпеки.
Авторське право (c) 2026 Світлана Олександрівна Лисенко, Роман Сергійович Шелудяков, Валентина Олександрівна Бабіна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Механізми відшкодування шкоди, завданої воєнними діями земельним ділянкам сільськогосподарського призначення
Стаття присвячена дослідженню механізмів відшкодування шкоди, завданої воєнними діями земельним ділянкам сільськогосподарського призначення. Встановлено, що наявне чинне законодавство немає належного врегулювання окресленого питання, а більше зосереджене на компенсаціях за знищене або пошкоджене майно, оминаючи або фрагментарно регулюючи питання компенсації шкоди, які зазнають земельні ділянки внаслідок воєнних дій. Питання, що стосуються відшкодування шкоди земельним ділянкам сільськогосподарського призначення, набули актуальності у зв’язку з тим, що їх відновлення потребує значних витрат з боку власників або користувачів, оскільки їх використання до проведення такого відновлення обмежене або взагалі неможливе. Окремо постають питання розмежування відповідальності між агресором, державою, власниками чи користувачами за шкоду, яка завдається таким земельним ділянкам. З урахуванням проведених досліджень певних питань, що стосуються користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення, відшкодування завданої шкоди за знищене або пошкоджене майно, напрацювання певної судової практики в цій сфері, обраний напрям дослідження є предметом як наукового так і практичного інтересу, а напрацювання відповідних механізмів відшкодування потребує зваженого та всебічно обґрунтованого підходу. В результаті проведеного дослідження встановлено, що наявне законодавство потребує свого удосконалення в частині напрацювання механізмів відшкодування шкоди, завданої воєнними діями земельним ділянкам сільськогосподарського призначення. Завдана шкода може бути відшкодована власнику чи користувачу лише після звільнення окупованих територій, на яких розташовуються відповідні постраждалі земельні ділянки і у разі наявності прямої зацікавленості у власника чи користувача у відновленні властивостей постраждалої земельної ділянки. Оскільки тільки після звільнення окупованих територій чи припинення активних бойових дій в місцях розташування земельних ділянок сільськогосподарського призначення є можливість провести належну оцінку завданої шкоди, встановити доцільність проведення відповідного відновлення, внесення до Міжнародного реєстру збитків і встановлення механізму відшкодування завданої шкоди. Наведено авторське бачення механізмів відшкодування шкоди, завданої воєнними діями земельним ділянкам сільськогосподарського призначення.
Авторське право (c) 2026 Валерій Андрійович Янковський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проблеми нотаріальної перевірки дотримання вимог щодо граничного розміру землеволодіння при посвідченні договорів відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення
Стаття присвячена дослідженню правових і технічних проблем, що виникають при здійсненні нотаріусом перевірки дотримання вимог щодо граничного розміру землеволодіння при посвідченні договорів відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, зокрема шляхом укладення договору купівлі-продажу, та обґрунтуванню пропозицій щодо вдосконалення правового регулювання. У процесі дослідження застосовано комплекс загальнонаукових та спеціальних юридичних методів: логіко-правового аналізу — для з'ясування змісту нормативних приписів; системного підходу — для виявлення внутрішніх суперечностей правового регулювання; порівняльно-правового методу — для зіставлення вимог різних підзаконних актів між собою; правового моделювання — для обґрунтування пропозицій щодо вдосконалення законодавства. Нормативну основу становлять Земельний кодекс України, Цивільний кодекс України, Закон України “Про нотаріат”, постанова Кабінету Міністрів України від 16 червня 2021 р. № 637 та інші законодавчі акти. Емпіричну основу дослідження становлять офіційний лист Нотаріальної палати України № 38/17 від 25 червня 2021 р. та роз'яснювальна позиція Міністерства юстиції України щодо врахування земельних ділянок у довірчій власності. Виявлено чотири системні проблеми нотаріальної перевірки. Перша — відсутність єдиної інтегрованої системи обліку землі та прав на неї: Державний земельний кадастр і Державний реєстр речових прав на нерухоме майно функціонують як окремі бази даних, не консолідовані для зведеного запиту нотаріусом за особою-набувачем у режимі реального часу. Друга — технічна розбіжність у точності відображення площ земельних ділянок між реєстрами: ДЗК фіксує площу з точністю до чотирьох знаків після коми, ДРРП — до двох, що унеможливлює автоматичну верифікацію та породжує ризик розбіжності підсумків при ручному підсумовуванні. Третя — недостатність процедурного алгоритму постанови № 637, яка не визначає пріоритету реєстрових даних у разі розбіжностей, порядку врахування часток у спільній частковій власності та в статутному капіталі юридичних осіб. Четверта — правова невизначеність меж відповідальності нотаріуса за порушення, яке він об'єктивно не міг виявити на підставі наявних реєстрових даних. Окремо досліджено питання довірчої власності на земельні ділянки: позиція Міністерства юстиції України про обов'язковість її врахування є юридично обґрунтованою, проте технічний механізм реалізації цієї вимоги засобами ДЗК та ДРРП залишається нормативно незабезпеченим. Усунення виявлених регуляторних та технічних прогалин потребує: створення єдиної аналітичної платформи ДЗК–ДРРП із функцією зведеного запиту за ідентифікаційним номером особи; доповнення Порядку № 637 покроковим алгоритмом перевірки із визначенням пріоритету джерела даних у разі розбіжностей; законодавчого звільнення нотаріуса від відповідальності за добросовісної поведінки у межах наявних реєстрових даних; закріплення нікчемності договору відчуження, укладеного з порушенням граничного розміру землеволодіння; законодавчого врегулювання механізму перевірки площ земельних ділянок у довірчій власності кредитора.
Авторське право (c) 2026 Дмитро Сергійович Недолуга https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Зловживання цивільними правами: доктринальні підходи, форми та механізми обмеження у практиці Верховного Суду і ЄСПЛ
Сучасна правозастосовна практика дедалі частіше фіксує ситуації, коли учасники правовідносин, діючи формально в межах закону, використовують належні їм суб’єктивні права не за призначенням, а як інструмент для завдання шкоди іншим особам, затягування судових процесів, уникнення відповідальності або приховування майна. Це явище, відоме як «зловживання правом», створює розрив між «буквою» та «духом» закону, підриває принципи добросовісності, справедливості та верховенства права. Попри законодавче закріплення заборони зловживання правом у ст. 13 Цивільного кодексу України та загальних засад цивільного законодавства, на практиці залишається низка невирішених питань: відсутнє легальне визначення шикани, не уніфіковано підходи до кваліфікації окремих форм зловживання, а механізми реагування суду часто є недостатньо ефективними, особливо в умовах воєнного стану, коли кількість недобросовісних маніпуляцій зростає. У науковій та правозастосовній практиці досі відсутня єдина доктринальна позиція щодо правової природи зловживання правом. Водночас спостерігається поширення новітніх форм такого зловживання, зокрема в цифровому середовищі. Потребує належної адаптації національне правозастосування до стандартів ЄСПЛ, який послідовно виробляє критерії оцінки зловживання правом на подання заяви та забороняє використання конвенційних прав для цілей, що суперечать демократичним цінностям. Крім того, активно формується практика Верховного Суду, який у низці постанов визначив ознаки процесуального зловживання, розмежував зловживання матеріальними та процесуальними правами, а також конкретизував підстави для визнання правочинів фраудаторними. Зазначені обставини зумовлюють необхідність комплексного аналізу доктринальних підходів, форм зловживання та механізмів їх обмеження у світлі практики Верховного Суду і ЄСПЛ, чому й присвячена ця стаття.
Авторське право (c) 2026 Людмила Юіївна Бельо, Уляна Володимирівна Антоненко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Щодо деяких правопорушень у цивільному судочинстві та шляхи їх подолання
У статті досліджуються основні теоретичні аспекти цивільних процесуальних правопорушень як негативного явища, яке перешкоджає здійсненню справедливого, своєчасного та неупередженого розгляду і вирішення цивільних справ. Проаналізовано наукові підходи до визначення поняття цивільного процесуального правопорушення, його характерних рис та місця у юридичній системі правопорушень. Приділено увагу проблемі відсутності чіткого нормативного закріплення поняття та системи санкцій у чинному Цивільному процесуальному кодексі України, що в свою чергу, створює труднощі правозастосування та негативно впливає на ефективність правосуддя. У межах дослідження розглянуто окремі прояви цивільних процесуальних правопорушень, зокрема недотримання процесуальних строків, неявку учасників справи у судове засідання без поважних причин, а також зловживання процесуальними правами. Зазначено, що в умовах сьогодення процесуальні строки мають більш дисциплінуючий та організаційний характери, а порушення таких строків може призводити до затягування судового процесу. Окремо досліджено негативні наслідки для осіб, які вчиняють цивільні процесуальні правопорушення, включаючи класифікацію заходів процесуального примусу, які визначені чинним законодавством. Приділено увагу аналізу зловживанням процесуальними правами як одній із форм недобросовісної поведінки учасників процесу. Окреслено основні механізми протидії таким негативним явищам, зазначені проблеми їх правозастосування. Зокрема, вбачається обмежене використання окремих заходів примусу. Також проведено аналіз цивільного процесуального законодавства зарубіжних країн щодо регулювання відповідальності за процесуальні правопорушення. Висвітлено основні особливості застосування санкцій та механізмів запобігання недобросовісній поведінці, а також зроблено висновок про можливість вдосконалення національної правової системи на основі досвіду країн Балтії. Під час здійснення дослідження автори використовували загальнонаукові методи, а також спеціально-правові, зокрема метод синтезу, буквального тлумачення норм та формально-юридичний. За результатами роботи здійснено висновок, в якому пропонується внести зміни до окремих положень процесуального законодавства задля забезпечення виконання основного завдання цивільного судочинства.
Авторське право (c) 2026 Ярослав Сергійович Григоров, Валерій Юрійович Мамницький https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Узуфрукт у національному законодавстві: перспективи розвитку з урахуванням європейського досвіду
У статті здійснено комплексний теоретико-правовий та порівняльний аналіз перспектив і специфіки впровадження інституту узуфрукта в правову систему України в умовах рекодифікації цивільного законодавства. Актуальність дослідження зумовлена прийняттям Закону України № 4196-IX, який запроваджує узуфрукт як засіб модернізації управління державним і комунальним майном. Досліджено стан доктринальної розробки проблеми, підкреслено внесок провідних вітчизняних науковців у вивчення правової конструкції узуфрукта, європейського досвіду та специфіки управління публічним майном. Констатовано, що попри наявні напрацювання, питання правової природи узуфрукта та практичних перспектив його імплементації в національний правопорядок перебувають на початковому етапі комплексної розробки. Дослідження базується на системі загальнонаукових та спеціальних методів (історико-правовий, формально-юридичний та компаративно-правовий). Досліджено архітектоніку узуфрукта в національному проєкті Цивільного кодексу України та проведено його компаративний аналіз із моделями Франції (Code Civil) та Німеччини (BGB). З’ясовано, що український законодавець наслідує романську традицію, визначаючи узуфрукт як самостійне обмежене речове право. Особливу увагу приділено специфіці підстав виникнення узуфрукта в Україні. На відміну від класичного європейського приватноправового підходу, в Україні цей інститут уперше запроваджено через публічну сферу, де підставою виникнення виступає адміністративний акт. Виявлено критичні ризики та правові колізії поточної реформи. По-перше, поширення узуфрукта на споживні речі (квазіузуфрукт) трансформує речові відносини у зобов’язальні, що загрожує вибуттям активів із публічної власності. По-друге, виявлено дискримінацію у механізмах припинення строкового та безстрокового узуфрукта органів управління. По-третє, вказується на недостатню послідовність реформи (через галузеві закони в обхід ст. 395 чинного ЦК) та брак перехідного інструментарію (бухгалтерського, податкового, банківського). Запропоновано авторські зміни до законодавства щодо уніфікації умов припинення узуфрукта та обмеження його застосування до споживних речей публічної власності.
Авторське право (c) 2026 Еліна Вікторівна Кулага https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості правового статусу членів наглядових рад закладів вищої освіти
У статті досліджено правовий статус наглядових рад юридичних осіб, зокрема закладів вищої освіти, та особливості правового положення їх членів. Метою даної статті є визначення правого статусу наглядових рад закладів вищої освіти та правового положення їх членів з урахуванням положень чинного законодавства та теоретичних напрацювань вчених у даній сфері. Методи. Методологічний інструментарій, який використаний у даному досліджені охоплює спектр загальнонаукових та спеціально-юридичних методів. Системний метод використано для комплексного вивчення природи правового статусу наглядових рад закладів вищої освіти та правового положення їх членів. Порівняльно-правовий метод надав можливість виокремити позитивні напрацювання у даній сфері інших країн й висловити пропозиції щодо їх впровадження в українське законодавство. Формально-методичний метод забезпечив якісне вивчення нормативного матеріалу чинного законодавства у розрізі предмету дослідження. Аналітичний метод створив інструментарій для з’ясування характерних рис правового статусу наглядових рад та правового положення їх членів. Результати. Встановлено, що наглядова рада закладу освіти є різновидом спеціальних управлінських органів, яка покликана забезпечити гармонійне поєднання приватних інтересів засновників та публічних інтересів суспільства щодо формування якісного людського ресурсу задля забезпечення добробуту спільноти та країни й підтримання публічного правопорядку. Доведено, що ефективність формування та діяльності наглядової ради закладу вищої освіти цілком корелює з критеріями оцінювання якості наданої освітньої послуги й відображує політики у цій сфері, відтворені у положеннях спеціального законодавства із забезпечення якості вищої освіти. Запропоновано включення імперативної вимоги до чинного законодавства стосовно залучення до складу наглядової ради закладу вищої освіти представників ветеранів, які забезпечать реалізацію функції громадського контролю за діяльністю закладів вищої освіти, у тому числі в частині формування управлінських органів, утвердження основних стратегічних кроків у даній сфері.
Авторське право (c) 2026 Олег Юрійович Лавренюк, Олександра Олегівна Лавренюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Керівний документ Британських річних зборів Релігійного товариства Друзів (Квакерів) у світлі історії церкви та порівняльного права
Метою дослідження є аналіз керівного документу Британських річних зборів Релігійного товариства Друзів (Квакерів) та визначення його елементів, які можуть бути корисними для включення в установчі документи українських релігійних організацій квакерів. Для цього застосовувалися методи правової герменевтики, порівняльного правознавства та партисипативного дослідження. В результаті дослідження виявлено, що вказаний керівний документ складається із визначень і 19-ти статей, вимагає колективного прийняття рішень на зборах та в комітетах, передбачає управління Британськими річними зборами на основі внутрішнього віросповідного документа – книги християнської дисципліни “Віра і практика Квакерів”, застосування квакерського ділового методу у процесі прийняття рішень, для якого характерна відсутність ієрархічності та формальностей, що розділяють людей, таких, як голосування, і особлива роль клерків, що записують відчуття зборів для досягнення загальної згоди, а також спрямування діяльності і ресурсів організації на підтримку церкви, віри і зборів віруючих, просування квакерства та дієвого свідчення, підвищення обізнаності та поглиблення розуміння основ квакерської віри і практики, таких як духовність, мир і права людини, всередині та поза межами церкви. Це дозволяє зробити висновок, що керівний документ є прикладом знаходження балансу між виконанням вимог законодавства та утвердженням квакерської ідентичності, дотриманням віри і практики квакерів. Враховуючи добрий приклад керівного документу Британських річних зборів, доцільно було б так само інкорпорувати квакерські структури і ролі (збори, комітети, клерків, тощо), діловий метод та книгу дисципліни (наприклад, “Поради і питання Релігійного товариства Друзів (Квакерів) в Україні”) при розробці статутів українських релігійних організацій квакерів, наскільки це дозволяє Закон України “Про свободу совісті та релігійні організації”. З огляду на пацифістське віровчення квакерів та приписи частини четвертої статті 35 і частини шостої статті 55 Конституції України вбачається доцільним в установчих документах українських квакерських релігійних організацій визначати в якості одного з напрямків діяльності захист права на сумлінну відмову та заміну виконання військового обов'язку альтернативною (невійськовою) службою.
Авторське право (c) 2026 Юрій Вадимович Шеляженко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проєктування інституційних механізмів розподілу влади для запобігання рецидивам у постконфліктних транзитних суспільствах
У сучасних умовах постконфліктного розвитку транзитних суспільств особливої актуальності набуває проблема запобігання рецидивам конфлікту, що зумовлюється інституційною нестабільністю, асиметрією владних повноважень та недостатньою ефективністю механізмів стримувань і противаг. Посилення ризиків повторної ескалації конфліктів пов’язане не лише з політичними чинниками, але й із системними дисфункціями у структурі державного управління, що потребує науково обґрунтованого підходу до проєктування інституційних механізмів розподілу влади. У цьому контексті актуалізується необхідність переосмислення класичних моделей поділу влади з урахуванням специфіки транзитних суспільств. Метою статті є обґрунтування концептуальних засад та розроблення моделі інституційних механізмів розподілу влади, спрямованих на запобігання рецидивам у постконфліктних транзитних суспільствах. Методологічну основу дослідження становлять системний підхід, інституційний аналіз, порівняльний метод, а також метод концептуального моделювання, що дозволяє інтегрувати різнорівневі елементи владної взаємодії в цілісну аналітичну конструкцію. У результаті дослідження ідентифіковано основні інституційні вразливості, які є тригерами рецидиву конфлікту, зокрема надмірну централізацію влади, обмежену незалежність судової системи, дисбаланс у відносинах між центром і регіонами, а також формалізацію контрольних механізмів. На цій основі запропоновано концептуальну модель розподілу влади, що поєднує горизонтальні й вертикальні механізми балансування з інтеграцією незалежних інституцій і громадянського суспільства як активних суб’єктів контролю. Розроблено матрицю оцінювання ефективності інституційних механізмів, яка дозволяє визначити їхній вплив на рівень політичної стабільності та зниження конфліктного потенціалу. Узагальнення результатів засвідчує, що ефективне запобігання рецидивам конфлікту можливе за умови формування мережево-інституційної моделі врядування, яка забезпечує баланс влади, підзвітність та стійкість політичної системи. Запропонований підхід розширює теоретичні уявлення про інституційний дизайн у постконфліктних суспільствах і може бути використаний у практиці реформування системи державного управління.
Авторське право (c) 2026 Світлана Олександрівна Вовк, Людмила Олександрівна Новоскольцева, Марина Ігорівна Русанова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація політичних еліт під впливом алгоритмічної модерації публічних дискусій
У статті досліджено зростання ролі цифрових технологій як важливого чинника трансформації сучасних політичних процесів. Акцент зроблено на значенні алгоритмічно керованих середовищ у структуруванні публічної взаємодії та доступу до інформації. Політичні еліти розглядаються в контексті еволюції комунікаційних систем, заснованих на цифрових платформах. Мета дослідження полягає у виявленні закономірностей зміни політичних еліт у контексті поширення алгоритмічних механізмів регулювання цифрових комунікацій. Особлива увага приділяється аналізу впливу автоматизованих систем відбору, ранжування та обмеження інформації на процеси формування політичного лідерства та репрезентації інтересів у публічному просторі. Методологічну основу дослідження становить міждисциплінарний підхід, який інтегрує інструментарій політичного аналізу, порівняльного методу та інституційної аналітики. Використано узагальнення сучасних теоретичних концепцій цифрового врядування та емпіричних спостережень щодо трансформації комунікативних практик у мережевому середовищі. Результати дослідження свідчать, що алгоритмічне посередництво поступово змінює механізми доступу до публічності, сприяючи підвищенню ролі нових акторів, які здатні адаптуватися до логіки цифрових платформ. Виявлено тенденцію до посилення залежності політичних суб’єктів від технічної інфраструктури й правил її функціонування, що зумовлює зміну критеріїв легітимності та ефективності політичної діяльності. Доведено, що непрозорість алгоритмічних процедур може створювати асиметрії впливу та обмежувати можливості рівного представництва. У висновках підсумовано, що сучасні трансформаційні процеси вимагають перегляду класичних уявлень про політичні еліти та їхню взаємодію з суспільством. Запропоновано розглядати цифрові платформи як автономний чинник політичної динаміки, що формує нові моделі владних відносин і впливає на структуру публічної сфери.
Авторське право (c) 2026 Олександр Миколайович Назарчук, Ольга Володимирівна Оверчук, Олена Борисівна Березовська-Чміль https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Президентські інтерпретації давнього політичного вибору
Метою статті є аналіз однієї з найгостріших багаторічних проблем міжнародного співробітництва в контексті євроатлантичного курсу України щодо гарантування її безпеки після добровільної відмови від статусу ядерної держави. Завданням є вивчення проблеми через призму її інтерпретацій ключовими акторами у вищих ешелонах влади, а саме президентами України, еволюцію їхніх трактувань політичного рішення щодо ядерного роззброєння України, роль і наслідки якого вже понад три десятиліття залишаються важливою та дискусійною темою світової політики. Головний сенс декларованих Будапештським меморандумом (1994) гарантій безпеки незмінно залишається до цього часу актуальним і нерозв’язним, хоча протягом цього змінилися шість президентів України та один в. о. президента. Жоден з них не обминув цієї проблеми.Більшість з них кілька разів змінювали свої погляди та давали суперечливі оцінки меморандуму, жорстко критикуючи невизначеність гарантій безпеки та вважаючи відмову від ядерної зброї помилкою, хоча всі визнавали, що відновлення ядерного статусу України є нереальним. Спроби зміни тексту Меморандуму або створення нового юридично зобов'язуючого міжнародного документу не отримали згоди інших держав - підписантів. Доведено, що інтерпретації Будапештського меморандуму мають нелінійний характер і розвиваються хвилеподібно, проходячи через послідовні фази переосмислення. Періодично з’являючись в інформаційному просторі, вони стають приводом для політичних дискусій та політологічних досліджень. Дослідження дискурсивної парадигми президентських інтерпретацій щодо гарантій безпеки показує, що кожне чергове повернення дискусії з цього питання в інформаційне та політичне середовище часом має значно більший суспільний резонанс і політичні наслідки, ніж його первинна актуалізація. Кожен наступний етап зміщував акценти ідеологічного оновленняна бік зростання радикалізму, все більш жорсткіших оцінок і, нарешті, до радикальної трансформації та перетворення символу миротворчого акту всесвітнього масштабу до стратегічної помилки української влади та необхідності термінового вступу до НАТО або розміщення в Україні їхніх військ з ядерною зброєю (за класичною схемою діалектичного перетворення явища у його протилежність). Дослідження базується на поєднанні якісних методів аналізу. Основним є діахронічний дискурс – аналіз, який дозволяє виявити зміну семантичних акцентів у трактуванні значення та смислів Будапештського меморандуму. У межах цього підходу аналізуються публічні виступи політичних лідерів, офіційні документи, аналітичні матеріали та медійні тексти.
Авторське право (c) 2026 Роман Ігорович Серов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Міжнародне співробітництво як інструмент реалізації державних комунікаційних стратегій
У статті досліджено взаємозв’язок державного стратегічного планування, комунікаційних стратегій та міжнародного співробітництва у системі державного управління України в умовах трансформації публічного управління, євроінтеграційних процесів і посилення зовнішньополітичної взаємодії держави. Обґрунтовано, що сучасна система стратегічного планування України характеризується фрагментарністю, недостатньою інституційною координацією, відсутністю чіткої ієрархії стратегічних документів і слабкою інтеграцією комунікаційної складової у процес реалізації державної політики. Встановлено, що більшість комунікаційних стратегій мають допоміжний або декларативний характер та не забезпечують належного інформаційного супроводу державних реформ і стратегічних пріоритетів розвитку. У ході дослідження проведено аналіз чинних державних і комунікаційних стратегій України, нормативно-правових актів, якими вони затверджуються, а також визначено їх функціональну належність до окремих сфер державної політики. Доведено, що міжнародне співробітництво в сучасних умовах виступає не лише джерелом фінансової, технічної та експертної підтримки, а й важливим механізмом реалізації стратегічних комунікацій. Визначено, що через дипломатичні, міжурядові, цифрові, інформаційні та багатосторонні комунікаційні механізми забезпечуються координація політик, формування спільних наративів, просування державних інтересів та інтеграція України у міжнародний політичний й інформаційний простір. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному обґрунтуванні ролі міжнародного співробітництва як складової системи стратегічних комунікацій держави, а також у систематизації комунікаційних механізмів формування міжнародного партнерства відповідно до їх функціонального призначення, інструментів реалізації та управлінських функцій. Запропоновано підхід до розгляду комунікаційних стратегій як інтегрованого елементу державного стратегічного планування та інституційного механізму забезпечення ефективності державної політики. Обґрунтовано необхідність формування цілісної, скоординованої та інституційно інтегрованої системи стратегічних комунікацій, орієнтованої на міжнародні стандарти, цифровізацію та забезпечення довгострокових пріоритетів розвитку держави.
Авторське право (c) 2026 Наталя Бєлоусова, Катерина Іванова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Реінтеграція деокупованих територій: потенційні виклики
Метою статті є систематизація та аналітичне узагальнення основних викликів, які можуть виникнути у процесі реінтеграції деокупованих територій України на етапі повоєнного відновлення. Дослідження ґрунтується на системному та міждисциплінарному підходах, а також методах концептуального аналізу та типологізації. Застосовано логіко-аналітичне структурування майбутньої реінтеграції деокупованих територій як частини процесу повоєнного відновлення України. У статті ідентифіковано десять груп потенційних викликів реінтеграції деокупованих територій України: політичні та інституційні, безпекові, соціальні, гуманітарні та психологічні, інформаційні та ідентифікаційні, економічні, правові, інфраструктурні та екологічні, геополітичні та міжнародні, а також ціннісно-нормативні. Показано, що зазначені групи є аналітично розмежованими, але емпірично взаємопов’язаними та схильними до взаємного підсилення. Додатково виокремлено комплексні (міжсекторні) виклики, зокрема можливу асиметрію розвитку деокупованих територій, дефіцит ресурсів, труднощі багаторівневого врядування. Обґрунтовано, що реінтеграція деокупованих територій буде складним процесом одночасного управління безпековими, інституційними та соціальними ризиками в умовах паралельної повоєнного відновлення та євроінтеграційної адаптації України. Запропонована типологія має аналітичний характер і не є вичерпною, однак дозволяє сформувати системне уявлення про майбутні процеси реінтеграції деокупованих територій як багатовимірний процес постконфліктного врядування з численними потенційними викликами. Відзначено, що ефективність повоєнного відновлення залежатиме від здатності держави управляти взаємопов’язаними викликами, забезпечувати координацію в межах багаторівневого врядування, а також запобігати їм.
Авторське право (c) 2026 Наталія Михайлівна Хома https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Відносини України та АСЕАН в умовах російсько-української війни
У статті проведено комплексне дослідження сучасного стану та перспектив поглиблення відносин між Україною та Асоціацією держав Південно-Східної Азії (АСЕАН) у контексті геополітичних трансформацій, спричинених повномасштабною російською агресією. Здійснено аналіз еволюції концептуальних засад української дипломатії на основі впровадження «політики нових горизонтів» та реалізації Азійської стратегії МЗС як ключових інструментів диверсифікації зовнішніх зв’язків держави. Центральне місце в роботі займає аналіз програмного документа «Україна-АСЕАН: бачення співробітництва» (2024), що виступає стратегічною дорожньою картою для інституціоналізації взаємодії. У статті детально досліджено ключові напрями секторальної співпраці, зокрема: продовольчу та енергетичну безпеку, інтенсифікацію торгівлі, розвиток цифрових інновацій (на прикладі платформ «Дія» та «Трембіта»), а також активізацію соціально-культурного обміну. Особливий акцент зроблено на найбільш актуальних для України сферах розмінування та управління надзвичайними ситуаціями, де унікальний досвід країн-членів АСЕАН має високий потенціал для практичного застосування в умовах війни. Досліджено етапи інституційного зближення, зокрема приєднання України до Договору про дружбу та співробітництво в Південно-Східній Азії (TAC), набуття статусу спостерігача в Міжпарламентській асамблеї АСЕАН (AIPA) та роль академічних майданчиків, таких як Центр досліджень АСЕАН. У висновках обґрунтовано, що перехід від епізодичних контактів до системного партнерства та отримання статусу секторального партнера з діалогу є необхідною умовою для зміцнення позицій України на світовій арені. Підкреслено, що стратегічна співпраця з АСЕАН сприятиме не лише економічному розвитку, а й забезпеченню довгострокової політичної підтримки суверенітету, безпеки та територіальної цілісності України.
Авторське право (c) 2026 Сергій Володимирович Авер’янов, Олена Юріївна Ковтун https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інститут президентства України в умовах воєнного стану: роль Румунії у міжнародній підтримці України
Функціонування інституту президентства України в умовах воєнного стану набуває визначального значення для забезпечення безперервності державного управління, координації діяльності органів влади та реалізації зовнішньополітичного курсу держави. Статтю присвячено аналізу особливостей реалізації повноважень Президента України в умовах повномасштабної збройної агресії Росії та дослідженню ролі Румунії у системі міжнародної підтримки України. Особливу увагу зосереджено на трансформації функцій глави держави у сфері безпеки, міжнародної дипломатії, координації гуманітарної допомоги та взаємодії із міжнародними партнерами. Для досягнення цієї мети використано комплекс теоретичних методів дослідження, зокрема аналіз, синтез, абстрагування, індукцію та дедукцію, що дало змогу всебічно дослідити діяльність Президента України в умовах воєнного стану та визначити особливості українсько-румунської співпраці. У процесі дослідження виявлено, що під час бойових дій діяльність глави держави характеризується посиленням координаційних функцій у сфері національної безпеки, зовнішньої політики, законодавчого забезпечення та міжнародної комунікації. Визначено, що президентська дипломатія є одним із центральних інструментів залучення міжнародної допомоги та підтримки України на міждержавному рівні. Доведено, що Румунія є важливим партнером України у Чорноморському регіоні, оскільки забезпечує політичну підтримку, бере участь у наданні гуманітарної допомоги, сприяє транзиту українського експорту, розвитку енергетичної співпраці та зміцненню регіональної безпеки. Досліджено українсько-румунську взаємодію, яка охоплює політичний, гуманітарний, енергетичний і логістичний напрями та є важливим чинником підтримання стійкості державних інституцій України в умовах воєнного стану. Узагальнення результатів дослідження засвідчило, що повномасштабне вторгнення спричинило трансформацію функцій інституту президентства України й посилення ролі міжнародної дипломатії у системі державного управління. Проаналізовано співпрацю України із Румунією, яка сприяє зміцненню регіональної стабільності, розвитку міжнародної підтримки та формуванню нових механізмів безпекової взаємодії у Східній Європі.
Авторське право (c) 2026 Антон Сергійович Шкуро https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Громадянське суспільство як політичній актор в процесі протидії корупції у країнах Південно-Східної Європи
У статті проаналізовано сучасні підходи до формування та реалізації антикорупційної політики у державах Південно-Східної та Центрально-Східної Європи. Метою статті є дослідження ролі громадянського суспільства у процесі здійснення антикорупційної діяльності країн Південно-Східної Європи. Методологічною основою дослідження стали системний, інституційний та порівняльний підходи. У роботі використано методи аналізу нормативно-правових документів, стратегічних програм, аналітичних звітів і соціологічних досліджень. Проведено порівняльний аналіз досвіду Північної Македонії, Литви, Хорватії, Вірменії, Латвії, Румунії, Молдови та України у сфері реалізації антикорупційної політики. У результаті дослідження встановлено, що сучасні антикорупційні практики характеризуються переходом до ризик-орієнтованих моделей управління, активним використанням цифрових інструментів контролю та розширенням участі громадянського суспільства у процесах моніторингу й оцінювання державної політики. Визначено, що ефективність антикорупційних стратегій значною мірою залежить від рівня інституційної спроможності держави, стабільності системи державного управління, міжвідомчої координації та достатнього ресурсного забезпечення. Досвід окремих держав засвідчує, що навіть за наявності комплексних стратегічних документів рівень їх реалізації може залишатися низьким через кадрову нестабільність і недостатню ефективність механізмів імплементації. Доведено, що важливим чинником підвищення результативності антикорупційної політики є розвиток електронних платформ громадських консультацій, відкритість державних даних та залучення громадянського суспільства до зовнішнього моніторингу реалізації реформ. Аналіз українського досвіду продемонстрував активне впровадження цифрових механізмів контролю та інклюзивних підходів до розробки антикорупційної стратегії.
Авторське право (c) 2026 Михайло Володимирович Дубель https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Засади європейської інтеграції України в контексті протидії антиукраїнським інформаційним війнам: менталітет → культура → право → публічне управління
Метою статті є обґрунтування засад європейської інтеграції України в контексті протидії антиукраїнським інформаційним війнам шляхом дослідження взаємозв’язку між менталітетом, культурою, правом та публічним управлінням. У дослідженні використано комплекс загальнонаукових і спеціально-юридичних методів, зокрема історико-правовий, системний, порівняльно-правовий, культурологічний, аксіологічний та формально-логічний методи. Методологічною основою роботи стала культуроцентристська парадигма, відповідно до якої культура та ментальні установки суспільства визначають тип права, державного управління та цивілізаційного розвитку. В результаті виконаних досліджень доведено, що європейський вибір України має об’єктивний цивілізаційний характер і відповідає культурно-ментальним особливостям українського суспільства. Встановлено наявність стійкого взаємозв’язку між типом культури суспільства та моделлю права і публічного управління. Обґрунтовано, що українська культурна традиція історично тяжіє до відкритої, демократичної та праволюдної моделі організації суспільства, тоді як російська державна традиція характеризується авторитаризмом, етатизмом та домінуванням держави над особою. Визначено, що антиукраїнські інформаційні війни спрямовані на руйнування європейської цивілізаційної ідентичності України та нав’язування авторитарних моделей суспільного розвитку. Досліджено особливості сприйняття Україною європейської правової традиції, зокрема концепції монізму, природного права, верховенства права та пріоритету міжнародного права. Зроблено висновок, що ефективна європейська інтеграція України потребує не лише формальної гармонізації законодавства, а й подолання пострадянських управлінських практик, зміцнення демократичної правової культури та утвердження гуманістичної моделі публічного управління. Європейський напрям розвитку України є закономірним проявом її історичних, культурних і ментальних особливостей та важливим чинником протидії антиукраїнським інформаційним війнам. Наукова новизна дослідження полягає у комплексному обґрунтуванні взаємозв’язку між менталітетом, культурою, правовою традицією та моделлю публічного управління як фундаментальними чинниками європейської інтеграції України в умовах протидії антиукраїнським інформаційним війнам. У роботі дістала подальшого розвитку концепція культурно-ментальної обумовленості відкритої (демократичної) моделі права та публічного управління, а також обґрунтовано тезу про цивілізаційну несумісність української та російської моделей державно-правового розвитку.
Авторське право (c) 2026 Юлія Леонідівна Юринець, Леонід Михайлович Бєлкін, Марк Леонідович Бєлкін https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Децентралізація як засіб політичної модернізації
У статті стверджується, що модернізація суспільства в роки незалежності передбачала, зокрема, проведення децентралізаційної реформи, в ході якої низку повноважень було передано від центральних органів держави органам місцевого самоврядування і яка стала однією з найуспішніших реформ в Україні. Проте актуальність цього була піддана сумніву у зв’язку з інтенсифікацією технологічного оновлення та, особливо, в умовах повномасштабного вторгнення. Метою статті є з’ясування співвідношення між сучасним розумінням поняття модернізації та явищем децентралізації публічної влади. При досягненні мети вискористовувались перш за все історичний та структурно-функціональний підходи. Проаналізовано еволюцію поняття модернізації в науці за останні десятиліття. Стверджується, що в класичних теоріях модернізації звертали увагу перш за все на перехід від традиційних до індустріального суспільства, становлення національних держав тощо. Водночас ще в цих теоріях акцентували, зокрема, на розподілі влади та повноважень в т.ч. у вертикальному вимірі. З’ясовано, що в останні десятиліття розуміння модернізації еволюціонувало в напрямі органічного поєднання універсальних принципів та місцевої специфіки, що дало змогу включити до цього поняття явище децентралізації публічної влади. З цим було пов’язане й виникнення поняття постмодернізації. Відтак політика децентралізації перетворюється на один з інструментів модернізації, сприяючи досягненню низки її цілей, зокрема структурної диференціації суспільства та його політичної системи, демократизації суспільства, розширення політичної участі Також у статті проаналізовано вплив у цій сфері такого сучасного аспекту модернізації як цифровізація. Зроблено висновок, що остання принципово не суперечить децентралізації, проте актуалізує проблему опанування органами місцевого самоврядування новітніх технологій суспільної комунікації та контролю за цим процесом з боку держави.
Авторське право (c) 2026 Вадим Леонідович Семко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація соціальної політики України в умовах децентралізації та євроінтеграції: політико-правовий аспекти
У контексті сучасних суспільних трансформацій державна соціальна політика постає фундаментальним інструментом регулювання ключових сфер життєдіяльності соціуму. Науковий інтерес до зазначеної проблематики зумовлений запитом на формування стратегічних пріоритетів забезпечення соціальної стійкості держави. Нині соціальна політика набуває статусу визначального чинника системного розвитку, що інтегрує та координує розгалужену мережу суспільних відносин. Метою статті є аналіз трансформації соціальної політики України в умовах децентралізації та європейської інтеграції. Розглянуто заходи, реалізовані в межах реформи публічної влади, та їхній вплив на функціонування соціальної сфери. Методологічну основу дослідження становив комплексний підхід, що поєднував аналіз наукових джерел, порівняльне вивчення вітчизняного й зарубіжного досвіду, соціологічні методи дослідження суспільної думки та експертні оцінки. Використано структурно-функціональний та статистичні методи, а також контент-аналіз публікацій, звітів і результатів соціологічних досліджень, що забезпечило ґрунтовне вивчення соціально-політичних процесів. Проаналізовано здобутки та проблемні аспекти реалізації реформи децентралізації в контексті розбудови моделі «соціальної держави». Аргументовано, що поточна оцінка результативності реформ має дискретний (проміжний) характер, зважаючи на екзогенні виклики, серед яких пандемія COVID-19 та повномасштабна воєнна агресія, що зумовили суттєву кореляцію стратегічних цілей та пролонгацію термінів виконання запланованих заходів. Зазначено, що інтенсифікація міграційних процесів і динамічна зміна чисельності внутрішньо переміщених осіб деформують демографічний ландшафт країни, що актуалізує пошук інноваційних підходів до архітектоніки надання соціальних, освітніх та медичних послуг. Констатовано, що масштабна деструкція інфраструктурних об’єктів та інші руйнівні наслідки війни виступають перешкодами на шляху ефективної модернізації соціальної політики. Наголошено, що окремим чинником трансформації соціальної сфери є євроінтеграційний вектор розвитку України, позаяк процес євроінтеграції вимагає імплементації норм Європейської соціальної хартії та директив ЄС у національне законодавство. Системним вектором модернізації виступає необхідність гармонізації національної нормативно-правової бази з імперативами Європейського Союзу, що актуалізує реформування інституційних засад соціальної політики. Впровадження принципів інклюзивності, соціальної конвергенції та посилення ролі суспільного діалогу розглядається не лише як вимога євроінтеграційного поступу, а й як стратегічний інструмент досягнення громадського консенсусу та забезпечення стійкості держави в умовах повоєнного відновлення. Констатовано імперативність подолання дивергенції (розриву) у рівнях добробуту населення України та держав-членів Європейського Союзу як ключової умови успішної інтеграції (на прикладі Польщі і Німеччини). Зазначено, що децентралізація управління ідентифікується як фундаментальний драйвер інтенсифікації якості та інклюзивності соціальних послуг на рівні територіальних громад. Подальші перспективи трансформації вітчизняної моделі соціальної політики корелюються з вектором державних стратегічних пріоритетів та євроінтеграційними орієнтирами, що передбачають перехід до людиноцентричної парадигми розвитку.
Авторське право (c) 2026 Людмила Вікторівна Гарбар, Андрій Романович Кобетяк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інститут політичної опозиції в Аргентині за президентства Хавʼєра Мілея
Мета дослідження — комплексний аналіз характеристик інституту політичної опозиції в Аргентині за президентства Хавʼєра Мілея (2023–2026), виявлення закономірностей опозиційної поведінки та оцінка впливу опозиційної фрагментації на стабільність радикально-реформістського режиму. Методи: у роботі застосовано інституційний аналіз, метод case study та порівняльний метод. Теоретичну рамку становлять концепція «делегативної демократії» Гільєрмо ОʼДоннелла, індикатори авторитарної поведінки Левітскі та Зіблатта, концепція «афективної поляризації» Шанто Ієнгара та концепція «конкурентного авторитаризму» Лукана Вея. Результати: виявлено трисегментну типологію опозиційного простору— пероністська коаліція, центристські та помірковано праві партії, позапарламентські соціальні рухи. Проаналізовано ключові епізоди інституційної конфронтації: парламентська боротьба навколо Ley Bases, серія президентських вето 2024–2025 рр., провінційні вибори у Буенос-Айресі. Стратегія Мілея щодо опозиції поєднує систематичну делегітимацію, виборчу коаліційність та поглинання соціальних протестів через протокол Булліча. За даними Freedom House (2026) Аргентина зберігає статус «Free» з індексом 85/100, проте V-Dem фіксує ознаки регресу в ліберальному вимірі демократії. Висновки: структурна слабкість опозиції є ключовим системним чинником стабільності режиму Мілея. Відсутність єдиного опозиційного лідера, ідеологічне вичерпання пероністської моделі та ресурсний дисбаланс після проміжних виборів 2025 року взаємопосилюють цю слабкість. Від здатності опозиції подолати внутрішню фрагментацію та запропонувати позитивну альтернативу залежатиме результат президентських виборів у 2027 році.
Авторське право (c) 2026 Максим Грищенко, Олег Ткач https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Управління комерційними ризиками у договірній діяльності підприємств: правові механізми та економічні інструменти
У статті досліджено особливості управління комерційними ризиками у договірній діяльності підприємств в умовах сучасної економічної нестабільності, воєнного стану, змін регуляторного середовища та зростання рівня господарських ризиків. Встановлено, що договірна діяльність є одним із ключових елементів функціонування суб’єктів господарювання, а неналежне управління ризиками може призводити до суттєвих фінансових втрат, зниження ліквідності, збільшення дебіторської заборгованості та виникнення господарських спорів. Розглянуто економічну та правову природу комерційних ризиків, які виникають у процесі укладення та виконання господарських договорів. Досліджено основні види комерційних ризиків, зокрема фінансові, логістичні, валютні, податкові, форс-мажорні та правові ризики. Значну увагу приділено проблемам ризиків у транспортно-експедиторській діяльності та логістичних процесах. Проаналізовано правові механізми мінімізації ризиків, серед яких неустойка, штрафні санкції, банківські гарантії, страхування, форс-мажорні застереження, забезпечення виконання зобов’язань та механізми договірного контролю. Окремо досліджено економічні інструменти управління ризиками, включаючи внутрішній контроль, резервування, аудит, фінансовий моніторинг, оцінку контрагентів та систему risk management. Обґрунтовано необхідність комплексного підходу до управління комерційними ризиками шляхом поєднання правових та економічних механізмів. Встановлено, що ефективна договірна політика підприємства безпосередньо впливає на фінансову стабільність, економічну безпеку та ефективність господарської діяльності суб’єктів підприємництва. Запропоновано напрями вдосконалення системи управління ризиками у договірній діяльності підприємств. Доведено, що ефективне управління ризиками повинно здійснюватися на постійній основі та охоплювати не лише договірну роботу, але й систему бухгалтерського обліку, внутрішнього контролю, фінансового моніторингу та оцінки контрагентів. Обґрунтовано, що впровадження комплексної системи risk management дозволяє забезпечити стабільність господарської діяльності, мінімізувати фінансові втрати та підвищити рівень економічної безпеки підприємств в умовах нестабільного ринкового середовища.
Авторське право (c) 2026 Антон Ігорович Кійко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Фінансово-правові механізми забезпечення господарської діяльності в умовах трансформації правового поля України
У статті досліджено фінансово-правові механізми забезпечення господарської діяльності в умовах трансформації правового поля України, воєнного стану, цифровізації фінансових відносин та євроінтеграційних змін. Актуальність теми зумовлена втратою чинності Господарським кодексом України, необхідністю адаптації податкового, бюджетного, майнового та корпоративного регулювання до нових організаційно-правових форм господарювання, а також потребою збереження фіскальної стійкості держави в умовах кризових викликів. У статті узагальнено наукові підходи до розуміння фінансово-правового забезпечення господарської діяльності, проаналізовано ризики правової невизначеності, пов’язані з реформуванням господарського законодавства, та обґрунтовано значення податкових, бюджетних, контрольних, цифрових і стимулюючих механізмів як взаємопов’язаних елементів єдиної системи фінансово-правового впливу. Особливу увагу приділено ролі бюджетної системи у концентрації та цільовому спрямуванні фінансових ресурсів, значенню програмно-цільового бюджетування, державної допомоги суб’єктам господарювання, цифрового фінансового контролю, електронних публічних послуг, системи «Дія» та електронної взаємодії «Трембіта». Окремо розглянуто формування правового режиму віртуальних активів як нового напряму фінансово-правового регулювання цифрової економіки. Доведено, що в сучасних умовах фінансово-правові механізми виконують не лише фіскальну, а й стабілізаційну, безпекову, стимулюючу та інституційно-адаптаційну функції. Обґрунтовано, що подальше вдосконалення цієї сфери має ґрунтуватися на узгодженні податкового й бюджетного законодавства з оновленими правовими конструкціями господарювання, посиленні цифрового фінансового контролю, розвитку прозорих механізмів державної підтримки бізнесу та адаптації національного регулювання до стандартів Європейського Союзу.
Авторське право (c) 2026 Микола Миколайович Миколайчук, Лариса Володимирівна Курносенко, Володимир Петрович Марущак https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Гарантії та обмеження прав суб’єктів господарювання в умовах воєнного часу
У статті здійснено дослідження гарантій та обмежень прав суб’єктів господарювання в умовах воєнного стану. Метою даної статті є вивчення особливостей забезпечення (гарантій) прав суб’єктів господарювання в умовах воєнного стану та функціонування процедури їх обмеження, яке ґрунтується на наявній нормативно-правовій базі та сучасних наукових дослідженнях цього питання. Методи. Методологічний підхід даного дослідження ґрунтується на використанні спектру загальнонаукових та спеціально-юридичних методів. Системний метод надав можливість сформувати комплексний підхід до характеристики правової природи гарантій та обмежень прав суб’єктів господарювання. Формально-методичний метод сформував якісне вивчення нормативного матеріалу, який визначає особливості гарантій та обмежень прав суб’єктів господарювання. Аналітичний метод став передумовою до з’ясування характерних рис гарантій та обмежень прав суб’єктів господарювання в умовах воєнного стану. Результати. Встановлено, що в умовах воєнного стану правовий механізм забезпечення прав суб’єктів господарювання зазнав відповідної трансформації, пов’язаної з оновленням цивільного законодавства, введенням відповідного особливого правового режиму й потребами удосконалення правового регулювання таких відносин. Детерміновано проблеми, які на сьогодні не вирішуються чинним законодавством, що актуалізує формування релевантного теоретичного та емпіричного матеріалу й підготовку узгоджених законодавчих новел, зокрема в межах змісту оновленого ЦК України та інших нормативних актів. Характерними ознаками обмежень суб’єктів господарювання в умовах воєнного стану є їх: тимчасовість, обумовленість відповідною загрозою національним інтересам (перш за все державній незалежності та територіальній цілісності країни), похідний характер по відношенню до заходів органів публічної адміністрації з усунення такої загрози.
Авторське право (c) 2026 Ігор Олександрович Сорока https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правові аспекти захисту української нації у контексті судової практики у сфері національних прав
У статті ставиться мета дослідити правові аспекти захисту української нації через призму судової практики в сфері національних прав та принципу недискримінації. Основна увага зосереджена на ролі національних судових інституцій, таких як Верховний Суд України, а також Європейського суду з прав людини, у формуванні стандартів захисту рівності та недопущення дискримінації, а також забезпечення прав національних спільнот, що є критично важливим для підтримки соціальної стабільності і гармонії в суспільстві. Для досягнення поставленої мети використано комплексний підхід, що включає детальний аналіз судової практики, порівняльно-правові дослідження, а також вивчення взаємодії конституційного та міжнародного правосуддя. Застосовано методи системного аналізу для виявлення ключових тенденцій у правозастосуванні, які можуть суттєво вплинути на реалізацію прав національних меншин, а також методи юридичного аналізу для оцінки ефективності механізмів захисту прав національних меншин, що дозволяє виявити існуючі прогалини у правовій системі. Дослідження показало, що судова практика є важливим механізмом формування ефективної системи правового захисту у сфері національних прав, оскільки рішення судів можуть мати пряму дію на захист прав громадян і національних спільнот. Проаналізовано ключові підходи судів щодо балансування між захистом національної ідентичності та дотриманням прав людини, що є актуальним у контексті сучасних викликів, з якими стикається українське суспільство. Встановлено, що взаємодія між національними та міжнародними судовими інституціями не лише сприяє зміцненню правовладдя, але й забезпечує стабільність міжнаціональних відносин в Україні, що є необхідним для розвитку демократичних цінностей. Стаття підкреслює, що для забезпечення ефективного захисту прав національних спільнот необхідно вдосконалити правову базу, яка регулює питання недискримінації, включаючи розробку нових законодавчих ініціатив і реформ. Дослідження вказує на важливість інтеграції національних судових стандартів з європейськими нормами, що не лише сприятиме розвитку демократичних цінностей в Україні, але й підвищить довіру суспільства до правосуддя.
Авторське право (c) 2026 Віталій Віталійович Голець https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правовий статус криптовалюти у різних юрисдикціях: порівняння англо-американського та європейського підходів
У статті здійснено порівняльно-правовий аналіз правового статусу криптовалюти у різних юрисдикціях із фокусом на англо-американський та європейський підходи. Метою дослідження є комплексний порівняльно-правовий аналіз правового статусу криптовалюти в різних юрисдикціях, зокрема в межах англо-американської та європейської правових систем, а також визначення особливостей їх нормативного регулювання та цивільно-правової природи криптоактивів. Методологічну основу дослідження становить сукупність загальнонаукових і спеціально-юридичних методів пізнання, що забезпечують комплексний аналіз правового статусу криптовалюти у різних юрисдикціях та дозволяють здійснити порівняння англо-американського й європейського підходів до регулювання криптоактивів. Основним у дослідженні є порівняльно-правовий метод, застосований для зіставлення моделей правового регулювання криптовалюти у США, Великобританії та Європейському Союзі; формально-юридичний метод, використаний для аналізу змісту нормативно-правових актів, що регулюють обіг криптовалюти; метод правового аналізу та тлумачення норм права, який дав змогу визначити юридичну природу криптовалюти, її місце у системі об’єктів цивільних прав та особливості застосування традиційних правових інститутів до цифрових активів; метод аналізу судової практики, використаний для дослідження прецедентних рішень судів, що формують правову доктрину у сфері криптоактивів; системно-структурний метод, застосований для розгляду правового регулювання криптовалюти як цілісної системи, що охоплює норми цивільного, фінансового та технологічного права; а також метод узагальнення та наукової абстракції, який дозволив сформувати загальні висновки щодо тенденцій розвитку правового регулювання криптовалюти у різних юрисдикціях та визначити ключові моделі правового статусу криптоактивів. Результати. Розглянуто цивільно-правову природу криптоактивів, їхнє місце у системі майнових прав та особливості регулювання обігу цифрових валют у США, Великобританії та ЄС. Проаналізовано роль законодавства, діяльності фінансових регуляторів і судової практики у формуванні правового режиму криптовалют в США, а також нормативні інструменти ЄС і британського права для інтеграції криптоактивів у цивільно-правові інститути. Результати дослідження дозволяють оцінити переваги та недоліки різних моделей, а також окреслити можливі напрямки поступового удосконалення національного законодавства щодо обігу криптовалюти. Висновки. Англо-американська модель тяжіє до гнучкого функціонального регулювання через адаптацію існуючих правових інститутів, тоді як європейська система орієнтована на створення спеціальної кодифікованої нормативної бази для криптоактивів. Обидва підходи мають власні переваги: перший забезпечує швидку адаптацію до технологічних змін, а другий - вищий рівень правової визначеності та системності регулювання. У сукупності ці моделі формують основу для подальшого розвитку міжнародної практики правового регулювання криптовалюти та можуть слугувати орієнтиром для формування національних підходів до визначення правового статусу криптоактивів.
Авторське право (c) 2026 Володимир Володимирович Мацко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Кровне споріднення як перешкода для шлюбу в римському праві та християнській традиції пізньої Античності та раннього Середньовіччя
Мета. Метою статті є дослідження формування та розвитку в римському праві та християнській традиції пізньої Античності та раннього Середньовіччя однієї з юридичних та етичних перешкод для вступу в шлюб у вигляді кровного споріднення, спорідненості або усиновлення між сторонами. Методи. Методологічну основу дослідження становить комплекс загально-наукових (аналізу та синтезу) та спеціальних (лінгвістичних, порівняльно-правового та системно-структурного) методів для аналізу динаміки розвитку пізньоантичних та ранньосередньовічних правових інститутів та доктрин, їх впливу на поширення шлюбних заборон при кровному спорідненні, перспектив сучасного вивчення проблематики. Результати. Проаналізовано шлюбні складники в юридичних пам’ятках римського, римо-візантійського та ранньохристиянського декретального, соборного та синодального права. Доведено, що 1) уявлення про визначальний вплив «первісної ворожості християнства» до інцесту на заборону кровноспоріднених шлюбів є хибним; 2) визначальним для розвитку середньовічного шлюбного права була римська законодавча традиція; 3) однією з умов поширення заборони кровноспоріднених шлюбів була приналежність до Римської імперії та її держав-наступниць. Відзначено, що серед осіб, між якими римське право забороняло шлюб через близьке споріднення, були всі родичі по прямій лінії, а також деякі родичі по бічній лінії; за часів республіки кровозмішення каралося смертю. З’ясовано, що законодавство імператорів Рима щодо кровного споріднення як шлюбної перешкоди та розлучення характеризувало коливання між новою християнською доктриною шлюбу та усталеною тенденцією продовження римської правової традиції. Автори вважають, що виділення одного «визначального» фактору появи і розширення інцестуальних заборон вичерпало свої пояснювальні можливості, законодавче закріплення кровного споріднення як перешкоди для шлюбу було наслідком взаємодії різноманітних чинників. Висновки. Доведено, що поширення заборони на кровноспоріднені шлюби в обох частинах християнського світу у пізній Античності та ранньому Середньовіччі було частиною процесу монополізації Церквою шлюбного права. Зроблено висновок, що шлюбне світське та церковне законодавство Латинського Заходу і Візантії періоду пізньої Античності та Середньовіччя посилювало заборону кровноспоріднених шлюбів спираючись на дієвість римської правової традиції та християнські морально-етичні норми, але насамперед відповідало цілям та інтересам нових імперських і постімперських політичних еліт.
Авторське право (c) 2026 Галина Федорівна Санжарова, Михайло Олексійович Мацелик, Валерій Анатолійович Санжаров https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Історичний розвиток прав людини в українському праві
У статті розкрито розвиток прав людини в українському праві через зміну правового становища особи в різні історичні періоди. Показано, що сучасне розуміння прав і свобод сформувалося не одразу. На ранніх етапах правового розвитку основна увага приділялася підтриманню порядку, захисту майна, відповідальності за шкоду та врегулюванню спорів. Хоча такі норми ще не можна назвати правами людини в сучасному значенні, вони створили перші підстави для подальшого визнання цінності особи в праві. Звернено увагу на те, що українська правова традиція розвивалася під впливом різних історичних обставин. На неї впливали княжа доба, литовсько-польський період, міське самоврядування, козацька правова культура, національний рух, радянська правова система та європейські підходи до захисту людини. Через це становлення прав людини в Україні мало нерівномірний характер. В окремі періоди права проголошувалися лише частково або залишалися переважно формальними, оскільки їх реальна дія залежала від політичної влади, судової системи та можливостей людини захистити себе. Проаналізовано радянський період, у якому соціальні, трудові й культурні права формально закріплювалися в законодавстві, але політичні свободи та механізми захисту особи були істотно обмежені. Після проголошення незалежності України почав формуватися інший підхід до прав людини. Конституція України закріпила людину, її життя, гідність, свободу, недоторканність і безпеку як найвищі соціальні цінності. Водночас зазначено, що наявність прав у законодавстві не завжди гарантує їх ефективну реалізацію. Підкреслено практичне значення захисту прав людини. Йдеться не лише про конституційні норми чи міжнародні стандарти, а й про доступ до суду, правову допомогу, виконання законів, роботу державних органів і довіру громадян до правових інститутів. Особливої актуальності ці питання набули в умовах повномасштабної війни та воєнного стану. У цей період найбільш гостро постали проблеми захисту права на життя, безпеку, житло, медичну допомогу, освіту, соціальне забезпечення та доступ до правосуддя. Зроблено висновок, що сучасний розвиток прав людини в Україні має поєднувати правове закріплення, міжнародні стандарти та реальні механізми допомоги людині в конкретних життєвих обставинах.
Авторське право (c) 2026 Аліна Олександрівна Ремез, Ірина Петрівна Бахновська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація принципів судочинства в контексті розбудови правової держави: історико-правовий та соціологічний виміри
Дослідження спрямоване на здійснення комплексного міждисциплінарного аналізу еволюції та сучасної трансформації засадничих принципів судочинства в Україні. Завдяки історико-компаративному та ретроспективному методам простежено генезу процесуальних інститутів від давньоруського права до модернізаційних процесів ХІХ століття. Компаративно-правовий метод дозволив зіставити вітчизняні правові пам'ятки із західноєвропейськими аналогами, а також порівняти сучасні українські реалії з досвідом держав Центрально-Східної Європи. За допомогою соціологічного та структурно-функціонального підходів вивчено сучасний стан суспільної довіри до суду, явища правового нігілізму та наслідки впровадження цифрових технологій в юстицію. Доведено наявність європейського коріння української процесуальної традиції, що простежується від змагальних та публічних елементів найдавніших кодифікацій до інституціоналізації професійного захисту й спеціалізації судів у Литовських статутах та праві Гетьманщини. З'ясовано, що природний розвиток ліберальних засад судочинства ХІХ століття був деформований тривалим радянським тоталітарним досвідом, який утвердив пріоритет політичної доцільності, ліквідував суддівську автономію та сформував стійке відчуження між суспільством і судовою владою. Охарактеризовано поточний стан української юстиції через призму соціологічного концепту інституційної гібридності. Оцінено вплив воєнного стану, який, з одного боку, підтвердив високу життєздатність та інституційну стійкість судової системи, а з іншого, актуалізував теоретичні дискусії щодо меж модифікації класичних принципів усності та безпосередності судового розгляду. Зроблено висновок, що ефективний рух у єдиний європейський правовий простір залежить від синергетичного поєднання історичного досвіду, послідовної політичної волі та постійного соціологічного моніторингу емпіричних правових практик, що дозволить нівелювати деструктивну тоталітарну спадщину й забезпечити стійку легітимність судової влади.
Авторське право (c) 2026 В. В. Пилипенко, О. М. Романова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Процедурні гарантії реалізації свободи об’єднання в контексті міжнародних стандартів правової визначеності
Мета статті полягає у з’ясуванні того, як процедурні гарантії реалізації свободи об’єднання пов’язані з міжнародними стандартами правової визначеності та яким чином ці стандарти впливають на порядок створення, діяльності, контролю, обмеження і судового захисту об’єднань. Свобода об’єднання розглядається як право, що потребує передбачуваних адміністративних процедур, мотивованих рішень органів влади, обмеженої дискреції та доступного механізму оскарження. Методи дослідження охоплюють формально-юридичний, системно-структурний, порівняльно-правовий та інтерпретаційний підходи. Формально-юридичний метод використано для аналізу міжнародних договорів, актів ООН, Ради Європи, ОБСЄ, Європейського Союзу та національного законодавства України. Системно-структурний підхід дав змогу поєднати матеріальний зміст свободи об’єднання з процедурними вимогами до її реалізації. Порівняльно-правовий метод застосовано для зіставлення універсальних і регіональних стандартів, а інтерпретаційний підхід — під час аналізу практики Європейського суду з прав людини та документів Венеційської комісії. Результати. Міжнародні стандарти свободи об’єднання мають подвійний правовий зміст. З одного боку, вони фіксують мінімальний обсяг прав, свобод і позитивних обов’язків держави, а з іншого — задають критерії належної процедури, без якої формальне проголошення права не забезпечує його практичного здійснення. Обґрунтовано доцільність класифікації таких стандартів за формою вираження, суб’єктами встановлення, сферою дії, юридичною силою, функціями у механізмі регулювання та ступенем визначеності змісту. Уточнено, що процесуальні стандарти охоплюють вимоги до прозорості реєстрації, чіткості підстав відмови або втручання, розумності строків, мотивованості адміністративних актів, пропорційності санкцій та ефективності засобів правового захисту. Висновки. Процедурні гарантії становлять самостійний рівень забезпечення свободи об’єднання, оскільки саме через них міжнародні стандарти набувають прикладного значення у національному правопорядку. Для України це має значення в контексті імплементації міжнародних договорів, урахування практики ЄСПЛ, адаптації до європейських стандартів та удосконалення процедур реєстрації, контролю, припинення діяльності й оскарження рішень, пов’язаних з об’єднаннями громадян.
Авторське право (c) 2026 Данило Юрійович Мерцалов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Муніципальні програми підтримки ветеранів війни як інструмент реалізації ветеранської політики органами місцевого самоврядування
Стаття присвячена проблематиці муніципальних програм підтримки ветеранів війни як інструменту реалізації ветеранської політики органами місцевого самоврядування. Метою статті є обґрунтування проблематики реалізації органами місцевого самоврядування повноважень щодо ухвалення муніципальних програм як засобу підтримки ветеранів війни та як інструменту реалізації ветеранської політики. В процесі дослідження застосовано загально філософські, загальнонаукові, спеціальні та власні методи правознавства. Основним методом став діалектичний та герменевтичний, системний, формально-логічний (догматичний) метод та ін. Метод аналізу та синтезу дозволив узагальнити наукові підходи та сформувати цілісне бачення проблематики реалізації органами місцевого самоврядування повноважень щодо ухвалення муніципальних програм як засобу підтримки ветеранів війни. Зроблено висновок про те, що ухвалення та реалізація програм підтримки ветеранів війни є одним із ключових напрямів діяльності органів місцевого самоврядування у сфері ветеранської політики. Муніципальні програми враховують специфіку потреб ветеранів війни у конкретній громаді чи регіоні. Через відповідні програми органи місцевого самоврядування уможливлюють реалізацію заходів у сфері соціальної підтримки та реінтеграції цієї категорії громадян. Визначено, що на сьогодні в низці сільських, селищних, міських громад та на рівні районних і обласних рад діють п’ятирічні муніципальні програми підтримки ветеранів війни. Обласні програми підтримки ветеранів війни, членів їх сімей ухвалені в 23 регіонах України, окрім Луганської області. Аналіз ухвалених протягом 2024-2026 рр. програм підтримки ветеранів війни свідчить про поступове формування в Україні єдиного підходу до забезпечення реінтеграції ветеранів як на місцевому рівні, так і на загальнодержавному. Незважаючи на відмінності у фінансових можливостях і пріоритетах конкретних громад, зміст таких програм демонструє послідовне включення основних напрямів реінтеграції ветеранів війни: соціального захисту, психологічної та медичної реабілітації, професійної адаптації, сприяння працевлаштуванню та ветеранському підприємництву, забезпечення житлом, розвитку ветеранського спорту, підтримки громадської активності та вшанування пам’яті загиблих Захисників і Захисниць України.
Авторське право (c) 2026 Богдан Григорович Торохтій https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правова аргументація як інструмент забезпечення ефективності правоохоронної діяльності: генеза та сучасність
Ефективність реалізації владних повноважень дедалі більше залежить не тільки від формального дотримання норм законодавства, але і від здатності державних органів забезпечити належну мотивацію своїх рішень, їхню переконливість, передбачуваність і відповідність принципу верховенства права. Метою статті є дослідження генези правової аргументації, визначення основних етапів розвитку та з’ясування її ролі як інструменту забезпечення ефективності правоохоронної діяльності в сучасних умовах. Методологічну основу дослідження становлять діалектичний, історико-правовий, формально-юридичний, системно-структурний, порівняльно-правовий та логіко-семантичний методи, а також метод узагальнення судової практики. У роботі проаналізовано еволюцію наукових підходів до розуміння правової аргументації від формально-нормативних моделей до сучасних концепцій юридичного обґрунтування, заснованих на принципах раціональності, комунікативної взаємодії, юридичної визначеності, верховенства права та захисту прав людини. Розкрито основні напрями розвитку теорії правової аргументації і їх вплив на формування сучасних підходів до правозастосовної діяльності. Особливу увагу приділено аналізу практики Європейського суду з прав людини та Конституційного Суду України, на підставі якої систематизовано сучасні стандарти правової аргументації, що охоплюють вимоги реальності процесуальних гарантій, юридичної визначеності, пропорційності, захисту легітимних очікувань особи, належного мотивування рішень та орієнтації на права людини. Запропоновано систему критеріїв якісної правової аргументації у правоохоронній діяльності, до якої віднесено законність, обґрунтованість, пропорційність, юридичну визначеність, дотримання процесуальних гарантій, перевірюваність аргументації, легітимність і людиноцентричний підхід. Практичне значення одержаних результатів полягає в можливості їх використання під час підготовки й обґрунтування процесуальних рішень правоохоронних органів, удосконалення правозастосовної практики, а також у навчальному процесі під час викладання юридичних дисциплін.
Авторське право (c) 2026 Віктор Львович Пенько, Микола Артемович Кравчук, Петро Володимирович Гламазда https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Аксіологічні виміри функціонування правничої термінології
Мета статті полягає у комплексному аналізі аксіологічних вимірів функціонування правничої термінології та виявленні її ролі у формуванні ціннісного змісту сучасної правової системи. Дослідження спрямоване на з’ясування того, як терміни права відображають і транслюють правові та загальнолюдські цінності, забезпечують концептуальну впорядкованість правової реальності та впливають на рівень правової визначеності. Методологічну основустановить комплекс загальнонаукових і спеціальних методів, зокрема аксіологічний, структурно-семантичний, порівняльно-правовий, герменевтичний та системний підходи, що дозволило дослідити як змістовні характеристики термінів, так і їхню ціннісну природу в контексті соціальної та правової динаміки. Результати дослідження демонструють, що правнича термінологія є не просто мовним інструментом номінації правових понять, а ціннісно навантаженим елементом правового змісту. Вона відображає усталені в суспільстві правові традиції, уособлює базові цінності - такі як свобода, рівність, справедливість, порядок - та забезпечує стабільність правового регулювання завдяки своїй семантичній визначеності. Водночас встановлено, що термінологія є динамічним феноменом, який змінюється під впливом глобалізаційних процесів, розвитку юридичної лінгвістики, інтернаціоналізації права та трансформації соціальних орієнтирів. Ця динаміка формує нові рівні смислового наповнення термінів і одночасно створює виклики, пов’язані з ризиками правової невизначеності у разі втрати термінологічної точності. У висновках обґрунтовано, що правнича термінологія відіграє системоутворюючу роль в аксіології права, оскільки поєднує в собі нормативну функцію та функцію відображення цінностей. Її аксіологічне осмислення дає змогу глибше зрозуміти механізми функціонування правової системи, сприяє підвищенню якості законодавчої техніки та ефективності правозастосування. Зроблено висновок, що стабільність і чіткість термінів мають бути узгоджені з потребами правового розвитку, а забезпечення балансу між традицією і динамікою є ключовою умовою підтримання змістової цілісності та прогностичної спроможності правової системи.
Авторське право (c) 2026 Віктор Вікторович Лазарєв https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Конституційно-правові та методологічні засади функціонування корпоративного сектору в контексті гармонізації із законодавством ЄС
Дослідження спрямоване на комплексне теоретичне обґрунтування інтегративної конституційно-правової концепції функціонування корпоративного сектору та формулюванні конкретних методологічних рекомендацій, які дозволять поєднати вітчизняне право та європейські стандарти, забезпечивши при цьому фундаментальні засади діяльності корпорацій. Методологічну основу дослідження становить діалектичний метод пізнання, який дозволив розглянути корпоративні відносини у їхньому постійному розвитку, взаємозв’язку та динаміці правового забезпечення. Завдяки історичному методу стисло проаналізовано ключові етапи та специфіку еволюції корпоратизму. Герменевтичний метод застосовано для юридичного тлумачення змісту конституційних приписів України та нормативно-правового масиву acquis communautaire ЄС. За допомогою методів аналізу та синтезу досліджено практичний алгоритм дій, необхідний для ефективного та безконфліктного впровадження європейських регуляторних норм у національне правове поле без втрати його автентичності. У статті розкрито фундаментальний конституційний базис регулювання діяльності корпоративного сектору, зокрема паритет між приватним капіталом та публічними інтересами, принципи соціальної відповідальності бізнесу, легітимізацію землекористування та гарантії добросовісної конкуренції. Проаналізовано структуру європейського корпоративного права, кодифікованого Директивою (ЄС) 2017/1132, і диференційовано ключові наднаціональні стандарти (публічності, капіталізації, структурної реорганізації, транскордонної інтеграції та захисту інвесторів). Доведено, що ефективне зближення систем неможливе без імплементації суміжних інститутів, таких як захист персональних даних, цифрова відповідність, а також корпоративна сталість та належна обачність щодо прав людини й екології. Обґрунтовано сутність наднаціональних імперативів (верховенства права ЄС, прямої дії, недискримінації) та їхній вплив на трансформацію правозастосування. Констатовано, що належна гармонізація законодавства ЄС в корпоративній сфері потребує нормативного затвердження в Україні єдиної Методології правового наближення. Така технологічна матриця має розгортати багаторівневе моделювання, що поєднує інструменти інкорпорації та адаптивного переформулювання, містить термінологічний аудит дефініцій на сумісність із вітчизняними кодексами, шкалу градації відповідності та обов’язкову крос-галузеву експертизу новел. Наведене дозволить зберегти автентичність української правничої мови та забезпечити стабільність національного правопорядку під час інтеграції.
Авторське право (c) 2026 Ірина Володимирівна Матвєєнко, Василь Володимирович Сліпенюк, Лідія Миколаївна Карпенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив соціальних та ціннісних орієнтацій української молоді в умовах воєнного часу на формування молодіжної політики
У статті проаналізовано трансформацію життєвих стратегій молоді в умовах повномасштабної війни, зокрема зміни у професійних орієнтаціях, міграційних настроях, ставленні до майбутнього та формуванні громадянської ідентичності. Встановлено, що в умовах війни молодь демонструє поєднання високої адаптивності та значного рівня соціальної вразливості. Виявлено посилення прагматизму життєвих стратегій молодих людей, орієнтацію на фінансову незалежність, професійну самореалізацію та короткострокове планування. Досліджено особливості міграційних орієнтацій молоді, проблеми соціальної ізоляції та погіршення ментального здоров’я, особливо серед молоді, яка перебуває за кордоном. Проаналізовано сучасні напрями трансформації державної молодіжної політики, зокрема впровадження програми «Молодь України: покоління стійкості – 2030». Обґрунтовано, що війна стала чинником посилення національної ідентичності, підтримки європейського та євроатлантичного курсу держави, а також зростання громадянської активності молоді через волонтерську діяльність та готовність брати участь у відновленні країни. Доводиться, що сучасна молодіжна політика в умовах воєнного часу має орієнтуватися на довгострокові перспективи. Їх реалізація дасть змогу не лише забезпечити адаптацію молоді до сучасних викликів, а й сформувати підґрунтя для відновлення країни, зміцнення демократичних інститутів та сталого розвитку суспільства у повоєнний період. На підставі проведеного аналізу робиться низка пропозицій щодо підвищення ефективності молодіжної політики. Зокрема, щодо необхідності формування механізмів, що спрямовані на посилення залучення молодого покоління до суспільно-політичних процесів, участі у волонтерських рухах, громадських ініціативах, інформаційній протидії та підтримці обороноздатності країни. Актуальним напрямом молодіжної політики є створення умов для забезпечення матеріальної незалежності молоді та розвитку її професійного потенціалу через стимулювання молодіжного підприємництва. Пріоритетним напрямом молодіжної політики має бути розвиток системи підтримки ментального здоров’я та впровадження програм психологічної реабілітації. Суттєву роль у розвитку молодіжної політики має відігравати використання потенціалу сучасних цифрових технологій, що дає змогу підвищити ефективність комунікації між державою, органами місцевого самоврядування та молодіжним середовищем. Зроблено висновок, що в умовах повномасштабної війни молодіжну політику слід розглядати не тільки як інструмент соціального розвитку, а й як важливий елемент національної стійкості та відновлення держави.
Авторське право (c) 2026 Олексій Валевський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Деколонізація сакрального простору України як механізм демонтажу російських імперських наративів
У статті здійснено комплексне дослідження деколонізації сакрального простору України як механізму демонтажу російських імперських наративів у контексті сучасних суспільно-політичних трансформацій та російсько-української війни. Розкрито теоретичні засади розуміння сакрального простору як особливої сфери символічного конструювання колективної пам’яті, національної ідентичності та історичної легітимації політичної влади. Проаналізовано основні механізми формування й відтворення російських імперських наративів у культурному та сакральному просторі України. Показано роль історичної політики, меморіальних практик, топонімічних систем, монументальної символіки та релігійних інституцій у процесах легітимації імперського домінування та поширення концепції «русского мира». Визначено особливості сучасної політики деколонізації сакрального простору України після 2014 року та її трансформацію в умовах повномасштабної російської агресії. Виявлено, що деколонізаційні процеси охоплюють не лише демонтаж імперських символів, а й формування нової системи історичних смислів, орієнтованої на відновлення національної пам’яті, утвердження української культурної традиції та зміцнення громадянської ідентичності. Обґрунтовано взаємозв’язок між деколонізацією сакрального простору, символічним суверенітетом і культурною безпекою держави. Доведено, що очищення публічного та сакрального простору від імперських наративів сприяє посиленню стійкості українського суспільства до зовнішніх інформаційно-ідеологічних впливів, забезпечує зміцнення національної єдності та створює передумови для утвердження самостійної політики історичної пам’яті. Підсумовується, що деколонізація сакрального простору є важливим чинником консолідації української політичної нації, відновлення історичної справедливості та зміцнення символічних основ державності в умовах триваючого протистояння російській неоімперській політиці.
Авторське право (c) 2026 Володимир Анатолійович Рихлік https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методи журналістського розслідування у висвітленні соціально-правових проблем
У статті досліджуються сучасні методи журналістського розслідування у висвітленні соціально-правових проблем на прикладі журналістських матеріалів Володимира Малініна. Актуальність теми зумовлена посиленням ролі розслідувальної журналістики у системі суспільного контролю, а також необхідністю вивчення особливостей висвітлення проблем кримінально-виконавчої системи, соціальної маргіналізації та дотримання прав людини у сучасному українському медіапросторі. У роботі проаналізовано теоретичні підходи до визначення журналістського розслідування як специфічного жанру аналітичної журналістики. Встановлено, що сучасне журналістське розслідування має міждисциплінарний характер та поєднує методи журналістики, соціології, права й комунікаційних досліджень. Особливу увагу приділено функції суспільного контролю, яку виконує розслідувальна журналістика в демократичному суспільстві. Наголошено, що комплексне використання методів документального аналізу, інтерв’ювання, журналістського спостереження, репортажу, порівняльного аналізу, соціальної критика та персоналізації проблеми дозволяє журналісту не лише фіксувати факти, а й аналізувати соціальні причини та наслідки суспільних явищ. Установлено, що у матеріалах В. Малініна «Засуджені до довічного ув’язнення мріють вийти на свободу» та «Діти підземелля» журналіст поєднує правовий аналіз із соціальним дослідженням, активно використовує репортажні елементи та гуманістичний підхід до висвітлення проблем кримінально-виконавчої системи, соціальної нерівності та маргіналізації населення. З’ясовано, що журналістські розслідування автора виходять за межі традиційної кримінальної тематики та набувають виразного соціологічного й суспільно-критичного характеру. У результаті дослідження встановлено, що журналістські матеріали В. Малініна є показовим прикладом сучасної української аналітичної журналістики, у якій поєднуються документальна точність, соціальна критика та гуманістичний підхід до інтерпретації суспільних процесів. Визначено, що розслідувальна журналістика у сучасному медіапросторі виконує не лише інформаційну функцію, а й виступає інструментом суспільного контролю та формування громадянської свідомості.
Авторське право (c) 2026 Людмила Риженко, Владислав Михайленко, Володимир Малінін https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Сепаратизм як «тонка» політична ідеологія: концептуальні ознаки та мобілізаційний потенціал
Актуальність дослідження зумовлена тим, що в сучасному політичному просторі сепаратизм дедалі частіше проявляється не лише як форма територіального конфлікту чи відцентрової мобілізації, а як специфічна ідейна рамка, здатна легітимувати вимоги відокремлення, формувати колективну ідентичність і надавати політичного сенсу радикальним сценаріям переустрою державного простору. Метою статті є теоретичне обґрунтування підходу до осмислення сепаратизму як «тонкої» політичної ідеології, а також визначення його базових смислових компонентів і здатності перетворювати локальне невдоволення на колективну дію. Дослідження виходить із припущення, що сепаратизм не зводиться ані до ізольованої вимоги відокремлення, ані до ситуативного інструмента боротьби за владу, а становить специфічну ідейну рамку, яка поєднує уявлення про окремішність спільноти, право на самовизначення, досвід історичної кривди та делегітимацію політичного центру. Методологічну основу статті становлять концептуально-термінологічний аналіз, структурно-функціональний підхід, елементи морфологічного аналізу ідеологій, а також порівняльне узагальнення сучасних теоретичних інтерпретацій націоналізму, регіоналізму, сецесіонізму та колективної мобілізації. Такий дослідницький інструментарій дав змогу розглянути сепаратизм не лише як наслідок конфлікту інтересів, а як відносно автономну смислову конструкцію, що може поєднуватися з ширшими доктринальними системами та набувати різних форм політичного вираження. У результаті встановлено, що сепаратизм має ознаки «тонкої» ідеології, оскільки не пропонує завершеної моделі суспільного устрою, проте формує стійке концептуальне ядро, здатне забезпечувати високий рівень ідентифікації, згуртування та виправдання радикальних вимог. Обґрунтовано, що це ядро складається щонайменше з чотирьох взаємопов’язаних елементів: уявлення про самобутню спільноту, нормативного пріоритету самовизначення, наративу історичної несправедливості та образу «чужого» або «ворожого» центру. Доведено, що мобілізаційна сила цього феномену полягає не стільки в цілісності його програми, скільки у здатності інтегрувати різнорідні соціальні фрустрації в єдину символічну схему, де відокремлення подається як форма відновлення гідності, справедливості та колективного контролю над майбутнім. Показано, що саме ця властивість дає змогу йому поєднуватися з націоналістичними, регіоналістськими, популістськими та антиколоніальними наративами, зберігаючи при цьому власне інваріантне смислове ядро. У висновках наголошується, що розгляд сепаратизму як «тонкої» політичної ідеології підвищує аналітичну точність його дослідження, дозволяє чіткіше відмежувати його від суміжних феноменів і створює підстави для глибшого осмислення механізмів ідейної легітимації відцентрових вимог у сучасному політичному просторі.
Авторське право (c) 2026 Ігор Вячеславович Журба https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Moralizing the West: Multimodal Constructions of Civilizational Decline in Pro-Russian Arabic-Language Discourse on X
Purpose. The purpose of the article is to examine how the West is discursively and multimodally constructed in pro-Russian Arabic-language accounts on X. The article focuses on the ways in which anti-Western meanings are produced through the interaction of textual, visual, and symbolic resources. Special attention is paid to how individual episodes, images, videos, and evaluative captions are transformed into broader moral and civilizational generalizations about Western societies. Methods. The study applies multimodal critical discourse analysis as the main methodological framework. This approach makes it possible to analyze the interaction between verbal messages, images, videos, symbolic markers, and platform-specific forms of communication. The empirical material consists of publications by selected Arabic-language accounts on X that systematically disseminate pro-Russian and anti-Western narratives. The analysis focuses on recurring evaluative patterns, visual framing, symbolic oppositions, discursive scaling, and the role of captions in assigning moral and political meaning to visual materials. Results. The analysis shows that the West is systematically represented as a symbolic space of moral disorder, cultural decline, erosion of traditional norms, and destabilizing influence on other societies. This representation is produced through repeated references to gender, sexuality, family norms, public behavior, cultural practices, and cooperation with Western political institutions. Visual materials are used as seemingly direct evidence, while accompanying captions provide the preferred interpretive frame. Individual visual episodes are generalized and presented as signs of wider moral and civilizational processes. The study also finds that anti-Western representation performs a function of discursive self-positioning: by negatively evaluating the West, the analyzed accounts implicitly construct their own position as bearers of an alternative normative standpoint connected with their broader pro-Russian orientation. Conclusions. The article concludes that anti-Western discourse in the analyzed publications operates through a stable multimodal mechanism: visual fragments provide apparent immediacy, captions assign evaluative meaning, and repeated interpretive patterns transform isolated episodes into broader claims about Western societies and Western influence. The West is represented not only through political criticism, but through a moral and civilizational register in which cultural practices, family norms, and public behavior become markers of decline. The findings deepen the understanding of digital political communication in the Arabic-language segment of X and of the mechanisms through which pro-Russian narratives adapt to non-Western information environments.
Авторське право (c) 2026 Oleksii Pryimak https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Побутове російськомовне спілкування як екзистенційний виклик у візії української учнівської молоді
У статті досліджено один із важливих аспектів мовного питання в Україні – вживання в побуті (повсякденному спілкуванні) російської мови. Згідно з Конституцією України, це одна з мов національних меншин, однак унаслідок неоімперської політики росії ця мова перетворилася на важіль сучасної гібридної війни, і в такому значенні вона є ключовим ідеологічним інструментом зазіхання на національну безпеку України, її державний суверенітет та територіальну цілісність. Обґрунтовано основні фактори «коливання» побутового використання юним населенням (старшокласниками) України російської мови. На думку авторів, це такі чинники: перманентне перебування людини у відповідному соціальному (мікро)середовищі, історична традиція (що вельми помітна на родинному рівні), приналежність до різних вікових груп (неоднаковий ступінь залежності особи від суспільних цінностей, орієнтирів, захоплень), державна політика, як комплекс заходів, спрямованих (чи ні) на посилення безпекової стратегії. Усвідомлюючи складність осмислення та труднощі вирішення проблеми, запропоновано трактувати різні її аспекти через критерій екзистенційного виклику, яким є російська агресія, що має за мету знищення української національної спільноти. Проведений аналіз побутового російськомовного спілкування старшокласників переконливо засвідчує кілька обставин, що стоять на заваді творення інноваційних підходів та релевантних суспільних практик. По-перше, молодь рідко керується чинним законодавством, натомість віддає перевагу усталеним традиціям, суспільним настроям, побіжній кон’юнктурі. По-друге, зміна поколінь мало на що впливає, бо в сім’ї (родині) критичне переосмислення мовного питання річ порівняно рідкісна. По-третє, адекватна відповідь на нинішній екзистенційний виклик можлива тоді, коли особа спроможна піднятися до вищих стандартів духовності й моралі, а в юнацькому віці це потребує додаткових зусиль держави й самої людини.
Авторське право (c) 2026 Юрій Петрович Присяжнюк, Михайло Михайлович Калініченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Політичне світосприйняття молоді в демократичних та перехідних політичних системах
У статті здійснено порівняльне дослідження політичного світосприйняття молоді в демократичних та перехідних політичних системах. Актуальність теми зумовлена зростаючою роллю молоді в політичному житті, а також впливом глобальних викликів – інформаційних маніпуляцій, кризи довіри до інституцій та цифрової фрагментації мислення. Метою роботи є виявлення особливостей структури політичного світогляду молоді залежно від типу політичного режиму, аналіз чинників, які сприяють або перешкоджають формуванню демократичного мислення, а також опис ризиків для політичної соціалізації нового покоління. В результаті дослідження застосовано міждисциплінарний підхід, що поєднує політологічні, соціально-психологічні та когнітивні методи. Встановлено, що в демократичних системах політичне світосприйняття молоді є системним і ціннісно орієнтованим, тоді як у перехідних – фрагментарним, емоційно реактивним і часто забарвленим недовірою або популізмом. Незалежно від типу політичного режиму, молодь демонструє зростаюче дистанціювання від традиційної політики, що свідчить про кризу інституційного представництва. У висновках наголошується, що політичне світосприйняття молоді виступає чутливим індикатором якості демократії, зрілості політичної культури та ефективності механізмів соціалізації. Для розвитку демократичного потенціалу молодого покоління необхідне посилення політичної освіти, розвиток медіаграмотності та створення умов для етичної, критичної й активної участі у публічному житті.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Воронова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Європейський суд з прав людини та значення його рішень для України
Стаття є комплексним науковим дослідженням ролі рішень Європейського суду з прав людини у правовій системі України, їх значення для утвердження верховенства права та забезпечення ефективного захисту прав і свобод людини в умовах євроінтеграційних процесів. Мета дослідження полягає в аналізі значення рішень Європейського суду з прав людини для правової системи України та особливостей їх застосування. Методи дослідження охоплюють системний, формально-юридичний, порівняльно-правовий та статистичний підходи, а також аналіз нормативно-правових актів, національної судової практики та рішень Європейського суду з прав людини. Додатково застосовано метод узагальнення для виявлення тенденцій імплементації рішень Європейського суду з прав людини в Україні та оцінки їх впливу на розвиток правової системи. Результати дослідження свідчать, що рішення Європейського суду з прав людини є невід’ємним елементом правової системи України та виконують важливу інтерпретаційну й регулятивну функцію у правозастосуванні. Встановлено, що попри законодавче закріплення їх обов’язковості, у національній правовій системі зберігається відсутність єдиного підходу до визначення правового статусу рішень Європейського суду з прав людини, що зумовлює неоднорідність судової практики. Статистичний аналіз рішень Європейського суду з прав людини щодо України за 2022–2025 роки засвідчив стабільно високу частку встановлених порушень Конвенції, переважно у сфері права на свободу та особисту недоторканність, справедливого суду та ефективного засобу юридичного захисту. Водночас простежується тенденція до зростання значущості проблем ефективності національних засобів правового захисту та необхідності вдосконалення процесуальних гарантій. Висновки полягають у тому, що рішення Європейського суду з прав людини є ключовим інструментом гармонізації національного права України з європейськими стандартами захисту прав людини та важливим чинником розвитку принципу верховенства права. Для підвищення ефективності їх імплементації необхідним є уніфікований підхід до застосування рішень Європейського суду з прав людини у судовій практиці, вдосконалення методичних рекомендацій для суддів та посилення інституційних механізмів їх виконання, що сприятиме зміцненню правової визначеності та ефективності національної системи захисту прав людини.
Авторське право (c) 2026 Олександр Васильович Кривенко, Дмитро Олександрович Орловцев https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Колективний договір як механізм встановлення підвищених стандартів безпеки праці: доктринальний аналіз та практика підприємств промислового комплексу
дослідження спрямоване на здійснення комплексного доктринального аналізу правової природи та функцій колективного договору як механізму встановлення підвищених, порівняно із законодавчим мінімумом, стандартів безпеки праці на підприємствах промислового комплексу України, а також на розробку науково обґрунтованих пропозицій щодо вдосконалення відповідної правової бази та колективно-договірної практики. Методологічну основу дослідження становлять: порівняльно-правовий метод (аналіз вітчизняного та зарубіжного досвіду колективно-договірного регулювання охорони праці); формально-юридичний метод (тлумачення норм чинного трудового законодавства, міжнародних трудових стандартів МОП); системно-структурний метод (дослідження місця колективного договору в ієрархії джерел трудового права); метод правового моделювання (розробка оптимальних конструкцій колективно-договірних положень); емпіричний метод (аналіз реальних колективних договорів підприємств гірничодобувної та металургійної галузей). Результати. Встановлено, що колективний договір реалізує принцип «favor laboris»; у колективному вимірі, виконуючи регулятивну, захисну, стимулюючу та комунікативну функції. Систематизовано практику провідних підприємств гірничодобувної та металургійної промисловості щодо включення підвищених гарантій безпеки праці до колективних договорів. Виявлено п’ять системних проблем колективно-договірного регулювання: декларативність положень, відсутність механізмів моніторингу, нерівність переговорних позицій, розрив між нормою і практикою, недостатність санкцій. Розроблено п’ятиблокову концептуальну модель розділу колективного договору з безпеки праці (нормативний, процедурний, фінансовий, контрольний та блок відповідальності) та здійснено порівняльний аналіз шведської, німецької, французької та польської моделей колективно-договірного регулювання. Запропоновано комплекс законодавчих змін: закріплення обов’язкового переліку питань безпеки праці як предмета колективних переговорів, підвищення рівня санкцій за невиконання колективних договорів, надання профспілковим комісіям реальних контрольних повноважень, запровадження незалежного аудиту виконання колективних договорів на підприємствах підвищеної небезпеки. Результати дослідження можуть бути використані в нормотворчій діяльності та правозастосовній практиці.
Авторське право (c) 2026 Г. В. Тюхтій, О. В. Полгородник https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Медіація у вирішенні індивідуальних трудових спорів: сучасний стан правового регулювання в Україні та практика країн ЄС
У статті досліджується медіація як інструмент вирішення індивідуальних трудових спорів в Україні в контексті модернізації трудового законодавства та наближення до практики держав – членів ЄС. Мета дослідження полягає в комплексному теоретико‑правовому аналізі медіації як інституту індивідуального трудового права та з’ясуванні особливостей сучасного правового регулювання цієї процедури в Україні з урахуванням зарубіжного досвіду, з метою підвищення ефективності захисту трудових прав працівників. Використано формально‑юридичний, порівняльно‑правовий, системний і структурно‑функціональний методи, що дозволило поєднати аналіз положень Закону України «Про медіацію» і Кодексу законів про працю України з вивченням європейських та міжнародних актів, практики держав – членів ЄС і напрацювань доктрини щодо медіації в трудових правовідносинах. На основі дослідження з’ясовано, що медіація, доповнюючи традиційні юрисдикційні форми вирішення спорів, забезпечує швидке, конфіденційне й менш конфронтаційне врегулювання індивідуальних трудових конфліктів, сприяє збереженню або відновленню трудових відносин та розвитку соціального діалогу, особливо в умовах воєнного стану. Показано, що національна модель регулювання медіації характеризується наявністю загального рамкового закону та окремих норм трудового законодавства (зокрема ст. 222‑1 КЗпП), однак залишається фрагментарною: не до кінця визначено поняття та ознаки трудової медіації, не врегульовано комплексно її застосування до колективних спорів, існують прогалини в інституційному забезпеченні та гарантіях захисту працівника як слабшої сторони. Результати дослідження свідчать про потребу поглиблення правового регулювання й практики застосування медіації у сфері індивідуальних трудових спорів, розроблення чітких процесуальних механізмів її поєднання із судовим розглядом, посилення професійної підготовки медіаторів і підвищення рівня поінформованості працівників та роботодавців. У висновках обґрунтовується, що подальший розвиток інституту трудової медіації є важливою передумовою зниження конфліктності на ринку праці, оптимізації навантаження на судову систему та наближення українського трудового законодавства до європейських стандартів у сфері альтернативного вирішення трудових спорів.
Авторське право (c) 2026 Марина Юріївна Кузнецова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Кримінально-правова характеристика посягань проти довкілля
У статті здійснено комплексне кримінально-правове дослідження посягань проти довкілля як самостійної групи кримінальних правопорушень, що посягають на екологічну безпеку, раціональне використання природних ресурсів та забезпечення екологічних прав людини. Обґрунтовано, що в умовах сучасних екологічних викликів, посилених наслідками збройної агресії проти України, питання кримінально-правової охорони довкілля набуває особливої актуальності та потребує системного наукового осмислення. Проаналізовано зміст і структуру кримінально-правової характеристики посягань проти довкілля, визначено їх основні елементи: об’єкт, об’єктивну сторону, суб’єкт і суб’єктивну сторону. Встановлено, що родовим об’єктом таких кримінальних правопорушень виступає екологічна безпека як складова національної безпеки, тоді як видові та безпосередні об’єкти конкретизуються залежно від виду природного ресурсу чи екологічного блага, на яке спрямоване протиправне посягання. Доведено, що об’єктивна сторона зазначених правопорушень характеризується порушенням встановлених законодавством правил охорони довкілля або використання природних ресурсів, що спричиняє або може спричинити істотну шкоду навколишньому природному середовищу. Суб’єкт кримінальних правопорушень проти довкілля може бути як загальним, так і спеціальним, що обумовлено специфікою екологічних правовідносин. Суб’єктивна сторона охоплює як умисну, так і необережну форму вини, що відображає різноманітність способів вчинення таких діянь. Особливу увагу приділено класифікації посягань проти довкілля за видами природних об’єктів (земля, надра, водні ресурси, атмосферне повітря, рослинний і тваринний світ), а також за характером заподіяної шкоди. Обґрунтовано доцільність застосування як вузького (нормативного), так і широкого (функціонального) підходів до визначення кримінальних правопорушень проти довкілля, що дозволяє врахувати сучасні тенденції розвитку кримінального права та практичні потреби правозастосування. Зроблено висновок, що підвищення ефективності кримінально-правової протидії екологічній злочинності потребує вдосконалення законодавства, узгодження кримінально-правових норм із нормами екологічного права, а також розвитку превентивних механізмів запобігання правопорушенням у сфері охорони довкілля.
Авторське право (c) 2026 Іван Ігорович Йовенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Кримінально-правова характеристика суб’єкта протиправного впливу на результати офіційних спортивних змагань
Мета статті полягає у кримінально-правовій характеристиці суб’єкта протиправного впливу на результати офіційних спортивних змагань та визначенні особливостей його встановлення під час застосування ст. 369-3 КК України. Методи дослідження охоплюють аналіз кримінального законодавства, положень Закону України від 03.11.2015 № 743-VIII, наукових підходів до розуміння суб’єкта кримінального правопорушення, а також окремих прикладів судового застосування цієї норми. Результати дослідження свідчать, що визначення суб’єкта за ст. 369-3 КК України ускладнюється бланкетним характером примітки до цієї статті. Для встановлення кола осіб, які можуть бути причетними до протиправного впливу, необхідно врахувати не тільки текст кримінально-правової норми, а й положення Закону України від 03.11.2015 № 743-VIII. Значення має не тільки правовий статус особи, а й її фактичний зв’язок з конкретним змаганням. Окремо приділено увагу випадкам, коли вплив здійснюється не безпосереднім учасником змагання, а іншою заінтересованою особою. Встановлено, що для оцінки таких ситуацій важливим є спосіб впливу, роль у досягненні потрібного результату, наявність домовленостей, а також зв’язок між її поведінкою і спортивним заходом. Звернено увагу на значення офіційного характеру спортивного змагання, оскільки без встановлення цієї ознаки застосування ст. 369-3 КК України може бути доволі ускладненим. Судова практика за цією статтею поки не є сталою, а наявні рішення не завжди містять розгорнуту оцінку ознак суб’єкта. Проведене дослідження свідчить, що чинне регулювання не завжди забезпечує достатню чіткість у визначенні кола осіб, які можуть бути пов’язані з протиправним впливом на спортивний результат. Подальше опрацювання цієї проблеми є важливим з урахуванням невеликого обсягу судової практики та можливих змін до законодавства.
Авторське право (c) 2026 Назар Іванович Цупа https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Зарубіжний досвід запобігання хуліганству, що вчиняється дітьми
У статті здійснено комплексне кримінологічне та порівняльно-правове дослідження зарубіжного досвіду запобігання хуліганству, що вчиняється дітьми. Обґрунтовано, що дитяче хуліганство є однією з найбільш поширених форм девіантної поведінки неповнолітніх, яка негативно впливає на стан громадського порядку, формування особистості дитини, рівень підліткової злочинності та загальну криміногенну ситуацію в державі. Визначено, що сучасні прояви хуліганської поведінки дітей характеризуються підвищеним рівнем агресивності, жорстокості, демонстративного нехтування соціальними нормами та нерідко супроводжуються булінгом, насильством, вандалізмом, використанням інформаційних технологій для приниження інших осіб і вчиненням групових антисоціальних дій. Наголошено, що проблема дитячого хуліганства особливо актуалізується в умовах соціальної нестабільності, економічних труднощів, кризи сімейного виховання, поширення негативного інформаційного впливу та воєнного стану. Встановлено, що збройна агресія проти України суттєво вплинула на психоемоційний стан дітей, сприяла зростанню рівня тривожності, агресії, соціальної дезадаптації та поширенню девіантної поведінки серед неповнолітніх. У зв’язку з цим особливого значення набуває вивчення міжнародного досвіду профілактики дитячої злочинності та можливостей його адаптації до українських реалій. Проаналізовано основні моделі запобігання дитячому хуліганству, що застосовуються у країнах Європейського Союзу, США, Канаді та Японії. Визначено, що у більшості розвинених держав пріоритетним є превентивний та соціально-виховний підхід, спрямований на раннє виявлення дітей групи ризику, мінімізацію кримінальної репресії та забезпечення ресоціалізації неповнолітніх. Значна увага приділяється діяльності ювенальної поліції, міжвідомчій взаємодії, системі шкільної медіації, програмам психологічної підтримки, наставництва та відновного правосуддя. Встановлено, що ефективність профілактики хуліганства серед дітей забезпечується лише за умови комплексного поєднання правових, соціальних, психологічних, педагогічних та організаційних заходів. Обґрунтовано доцільність удосконалення системи ювенальної превенції в Україні шляхом посилення ролі школи та сім’ї у формуванні правосвідомої поведінки дітей, розвитку програм соціальної адаптації неповнолітніх, впровадження механізмів медіації, розширення психологічної допомоги дітям, які перебувають у складних життєвих обставинах, а також підвищення ефективності взаємодії між правоохоронними органами, освітніми установами та соціальними службами.
Авторське право (c) 2026 Альона Олександрівна Пустова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Соціальна обумовленість криміналізації суспільно небезпечної активності службових осіб банків
Стаття присвячена дослідженню соціальної обумовленості криміналізації протиправної діяльності службових осіб банків як важливого аспекту забезпечення економічної безпеки держави. Адже дестабілізація банківського сектору, особливо як наслідок неправомірних дій осіб, наділених управлінськими повноваженнями, спроможна спричинити безповоротні негативні наслідки, що виходять далеко за межі окремих фінансових установ. Мета дослідження полягала у виокремленні особливостей та систематизації соціальних факторів, що обумовлюють криміналізацію суспільно небезпечної активності службових осіб банків в умовах сучасних глобальних та внутрішніх викликів, зокрема, в умовах воєнного стану. Методологія аналізу ґрунтувалась на теоретичному аналізі понять криміналізації та соціальної обумовленості, кримінолого-правовому аналізі факторів, що провокують криміналізацію протиправних діянь досліджуваної групи осіб, а також дослідженні емпіричних даних, зокрема наслідків банківської кризи 2014–2016 років. Результати дослідження свідчать про наявність комплексу взаємопов'язаних факторів соціальної обумовленості криміналізації, серед яких: суттєва зміна соціально-економічної ситуації в країні; підвищення попиту на кредитні ресурси; деформація ціннісних орієнтирів у банківському секторі; системна недосконалість контрольних механізмів; виникнення сприятливого середовища для вчинення зловживань службовими особами. Висновки підтверджують, що криміналізація протиправної діяльності службових осіб банків є необхідною передумовою ефективного функціонування національної банківської системи. Висока латентність та масштабність завданої шкоди обумовлюють необхідність оперативної та ефективної державної протидії досліджуваним диструктивним проявам, встановлення обґрунтованого рівня кримінально-правової протекції матеріальних інтересів громадян та фінансової безпеки у сфері банківської діяльності.
Авторське право (c) 2026 Денис Вікторович Муляр https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Концепція субсидіарної суб’єктності інститутів громадянського суспільства у кримінологічній політиці
У статті обґрунтовано концепцію субсидіарної суб’єктності інститутів громадянського суспільства як позитивно-визначеного четвертого типу у класифікації суб’єктів кримінологічної політики. Актуальність дослідження зумовлена структурною трансформацією участі інститутів громадянського суспільства у протидії злочинності в Україні в умовах повномасштабної збройної агресії рф 2022 року та одночасного запуску переговорного процесу про членство України у Європейському Союзі. Тричленна класифікація суб’єктів кримінологічної політики (формування / реалізації / сприяння), запропонована у мирному контексті 2021 р., не охоплює усього функціонального обсягу, у якому інститути громадянського суспільства тимчасово приймають на себе виконання кримінологічних функцій держави в умовах її об’єктивної неспроможності їх ефективно реалізувати. Мета статті — обґрунтувати концепцію субсидіарної суб’єктності як самостійного теоретичного утворення, що доповнює тричленну рамку без її скасування. Методологічну основу дослідження складають структурно-функціональний, формально-юридичний та порівняльно-правовий методи; ключовим методологічним кроком є аналогічна інверсія принципу субсидіарності з вертикально-компетенційної площини установчого права Європейського Союзу (ст. 5(3) Договору про Європейський Союз) та функціонально-зобов’язальної площини вітчизняного цивільного права (ст. 619 Цивільного кодексу України) у горизонтально-функціональну площину відносин держави та інститутів громадянського суспільства. Аналогічний крок захищено трьома самостійними аргументами — структурною спорідненістю трьох конструкцій, доктринальним прецедентом sussidiarietà orizzontale, на прикладі ст. 118.4 Конституції Італії в редакції 2001 р. і функціональною релевантністю проблеми. Результати дослідження. Запропоновано робоче визначення концепту та сформульовано чотири його операційні ознаки — кондиційність активації, часовість, додатковість (а не дублювальність), імпліцитна реверсивність. Здійснено демаркацію щодо часткових концептуальних попередників — М. Ждана, Д. Сіклярі, І. Данилюка, М. Віхляєва і Ю. Пилипенка, П. Де Герта і І. Вечорек, — кожен з яких робить респектабельний частковий крок, проте повний синтез горизонтальної модальності з кримінологічно-політичним предметом і з категорією суб’єктності здійснюється вперше. Висновки. Концепт субсидіарної суб’єктності становить позитивно-визначений четвертий тип у класифікації суб’єктів кримінологічної політики, не зводиться ані до екстенсії наявних типів, ані до прямого запозичення європейського принципу субсидіарності й утворює методологічну рамку для подальших досліджень функціональних режимів участі інститутів громадянського суспільства у кримінологічній політиці.
Авторське право (c) 2026 Максим Олександрович Яцина https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Кримінологічні засади запобігання кримінальним правопорушенням у сфері діяльності небанківських фінансових установ в умовах воєнного стану
У статті здійснено комплексне дослідження кримінологічних засад запобігання кримінальним правопорушенням у сфері діяльності небанківських фінансових установ в умовах воєнного стану. Встановлено, що в сучасних умовах розвитку фінансової системи України небанківські фінансові установи відіграють важливу роль у забезпеченні економічної стабільності держави, розширенні доступу населення до фінансових послуг, розвитку кредитування, страхування, фінансового лізингу, факторингових операцій та інших видів фінансової діяльності. Водночас активний розвиток зазначеного сегмента фінансового ринку супроводжується виникненням і поширенням значної кількості криміногенних ризиків, що створюють реальну загрозу фінансовій безпеці держави та ефективному функціонуванню економічної системи. Обґрунтовано, що в умовах воєнного стану криміногенна ситуація у сфері діяльності небанківських фінансових установ зазнала істотних змін, що пов'язано з виникненням нових соціально-економічних, організаційно-управлінських та інформаційно-технологічних факторів. Воєнні дії спричинили погіршення економічного становища населення, збільшення кількості внутрішньо переміщених осіб, підвищення рівня безробіття, посилення соціальної напруженості та трансформацію механізмів функціонування фінансового сектору. Зазначені процеси зумовили появу нових форм злочинної діяльності у фінансовій сфері, а також удосконалення вже існуючих кримінальних схем. Визначено, що найбільш поширеними кримінальними ризиками у сфері діяльності небанківських фінансових установ залишаються шахрайство, незаконне заволодіння фінансовими активами, використання фіктивних фінансових операцій, легалізація доходів, одержаних злочинним шляхом, зловживання службовим становищем, використання підроблених документів, кіберзлочинність та інші форми протиправної діяльності. Встановлено, що в умовах цифровізації фінансового сектору особливої актуальності набуває проблема використання інформаційно-комунікаційних технологій для вчинення кримінальних правопорушень, що суттєво ускладнює процес їх виявлення та документування. Зроблено висновок, що запобігання кримінальним правопорушенням у сфері діяльності небанківських фінансових установ в умовах воєнного стану має здійснюватися шляхом формування багаторівневої системи кримінологічного забезпечення фінансової безпеки держави, яка передбачатиме адаптацію існуючих механізмів протидії кримінальним проявам до сучасних викликів та загроз.
Авторське право (c) 2026 Ангеліна Сергіївна Лекарь https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Протидія легалізації (відмиванню) майна, здобутого злочинним шляхом, вчиненій із застосуванням технологій криптовалютного міксування
У статті здійснено комплексне наукове дослідження механізмів функціонування міксерів криптовалют, які розглядаються як провідний інструмент анонімізації, обфускації (заплутування) та маскування фінансових потоків у сучасній структурі злочинності. Окрему увагу приділено аналізу ролі зазначених сервісів у процесах легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування терористичної діяльності та ухилення від сплати податкових платежів. У роботі детально проаналізовано динаміку стрімкого зростання світового ринку криптоактивів, а також ключові тенденції його протиправного використання транснаціональними злочинними угрупованнями. Особливу увагу приділено трансформації методів конспірації на тлі посилення глобального регуляторного тиску та імплементації жорстких нормативно-правових актів, зокрема Регламенту MiCA в Європейському Союзі та Genius Act у Сполучених Штатах Америки. На основі ґрунтовного аналізу типологічних досліджень Державної служби фінансового моніторингу України та актуальної вітчизняної судової практики за 2024–2025 роки висвітлено практичні кейси залучення криптоміксерів до реалізації схем кібершахрайства (зокрема, за принципом «Man in the middle»), тіньового виведення капіталу та фінансування підривної діяльності спецслужбами держави-агресора. Наукова новизна дослідження полягає в тому, що в ньому вперше у вітчизняній науці комплексно описано саме явище криптоміксерів та детально розкрито внутрішню механіку їхньої роботи. Автори простими словами пояснили суть такої діяльності та звернули увагу на те, що ці інструменти вже зараз активно використовуються на території України.
Авторське право (c) 2026 Ж. В. Удовенко, М. В. Карандась https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Стратегія зовнішньої політики Польщі (2026–2030): безпека, розвиток Польщі в ЄС та глобальний вимір
Актуальність дослідження зумовлена трансформацією сучасної системи міжнародної безпеки, зростанням геополітичної напруженості та посиленням ролі регіональних держав у формуванні нової архітектури міжнародних відносин. У цьому контексті актуальності набуває аналіз стратегії зовнішньої політики Польщі на 2026-2030 роки як держави, яка відіграє ключову роль у Центрально-Східній Європі та є важливим учасником європейських і трансатлантичних безпекових структур. Метою дослідження є аналіз стратегічних пріоритетів зовнішньої політики Польщі, зокрема у сфері безпеки, розвитку в межах Європейського Союзу та глобального позиціонування держави. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціальні методи, зокрема системний аналіз, порівняльний метод, метод узагальнення та структурно-функціональний підхід, які дозволили розкрити зміст і особливості реалізації зовнішньополітичної стратегії Польщі. У результаті дослідження встановлено, що стратегія Польщі базується на пріоритетності безпеки як фундаментальної умови розвитку держави. Ключовими загрозами визначено агресивну політику Російської Федерації, гібридні виклики, кризу системи контролю над озброєннями та нестабільність у різних регіонах світу. Польща орієнтується на зміцнення НАТО, розвиток трансатлантичних відносин зі США та посилення європейського оборонного потенціалу як взаємодоповнювальних елементів безпеки. Водночас держава прагне посилити свою роль у Європейському Союзі, підтримує його розширення та активно використовує регіональні формати співпраці як інструменти впливу. Додатково слід зазначити, що ефективність реалізації зовнішньополітичної стратегії Польщі значною мірою залежить від узгодженості внутрішніх інституційних механізмів, рівня політичної консолідації. Важливу роль відіграє також розвиток стратегічних комунікацій і підвищення стійкості суспільства до інформаційних впливів. У цьому контексті поєднання безпекових, економічних і дипломатичних інструментів формує сукупний підхід до зміцнення позицій держави на міжнародній арені. Отже, зовнішньополітична стратегія Польщі спрямована на забезпечення національної безпеки, зміцнення міжнародних позицій та формування стабільного безпекового середовища в Європі.
Авторське право (c) 2026 Домініка Анна Томашівна Рослонь https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Альянс лиходіїв: військово-політичний союз РФ і КНДР супроти України як змова проти Заходу і загроза світовій безпеці
Сучасний характер зв’язків між КНДР та Росією можна визначити як повноцінний військово-політичний альянс, який остаточно оформився у 2024–2025 роках на тлі війни в Україні, міжнародної ізоляції обох режимів та за умов транформації світової системи безпеки. Основними рисами цих відносин є: військова співпраця та взаємна оборона (у червні 2024 року сторони підписали фундаментальний документ – Договір про стратегічне партнерство, який містить пункт про негайну військову допомогу у разі агресії проти однієї з країн); постачання озброєння (КНДР стала ключовим постачальником боєприпасів для РФ, зокрема артилерійських снарядів, балістичних ракет та іншого озброєння); участь військ КНДР у російсько-українській війні (у другій половині 2024 року було зафіксовано відправку тисяч північнокорейських військовослужбовців до Росії для безпосередньої участі в бойових діях супроти України). Крім того держави встановили геополітичний бартер через обмін технологіями). Відносини будуються на взаємовигідному обміні «ресурси в обмін на технології»: з боку РФ КНДР отримує від Москви продовольство, паливо та, що найважливіше, критичні технології для модернізації свого підводного флоту, ракетних систем та авіації; з боку КНДР Росія отримує «гарматне м’ясо» та величезні запаси радянських калібрів зброї, що дозволяє їй продовжувати війну на виснаження. Дипломатична та ідеологічна єдність стали підмурівком до створення альянсу: Пхеньян послідовно підтримує РФ на міжнародних майданчиках (зокрема в ООН), виправдовуючи російську агресію та визнаючи анексовані українські території; обидві країни позиціонують свій союз як противагу «західному імперіалізму» та США, що зближує їх ідеологічно як «держав-вигнанців (ізгоїв)». При цьому присутня окрема завуальована роль Китаю, що формує тріаду авторитарних режимів у формуванні антизахідної вісі: Пекін зберігає певну дистанцію та висловлює занепокоєння «непрозорим характером» цієї військової співпраці, залишаючись головним патроном КНДР. Доведено, що головна геополітична та геостратегічна мета альянсу між РФ, КНР і КНДР полягає у створенні альтернативного центру сили для системного протистояння Заходу (насамперед США) та перегляду наявного світового порядку.
Авторське право (c) 2026 Павло Гай-Нижник https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Методологічні підходи до аналізу міжнародних переговорів як інструменту іміджевої політики держави в умовах гібридних конфліктів
У статті досліджено міжнародні переговори як багатовимірний інструмент іміджевої політики держави в умовах гібридної війни. Актуалізовано трансформацію переговорного процесу під впливом інформаційних, когнітивних та репутаційних чинників. Метою є концептуалізація міжнародних переговорів як механізму формування міжнародного іміджу держави з урахуванням гібридних загроз та цифрового інформаційного середовища. Методологічну основу становить поєднання системного, структурно-функціонального та комунікативного підходів, що дозволяє розглядати переговори як інтегрований процес політичної взаємодії та конструювання міжнародного сприйняття держави. Використано міждисциплінарний аналіз, що охоплює теорію міжнародних переговорів, міжнародний імідж, стратегічні комунікації і цифрову дипломатію, а також підходи до гібридної війни як середовища інформаційного протиборства. Результати свідчать, що міжнародні переговори виходять за межі узгодження інтересів і набувають статусу механізму формування репутаційного капіталу держави. Медіатизація та цифровізація посилюють залежність переговорів від публічної інтерпретації, перетворюючи їх на об’єкт стратегічних комунікацій. В умовах гібридної війни переговори функціонують у режимі постійного інформаційного впливу, де ключовим стає управління наративами та репутаційними ефектами. Узгодженість переговорної поведінки, стратегічних комунікацій та цифрової дипломатії формує стійкість міжнародного іміджу держави. Висновки підтверджують, що міжнародні переговори є елементом інтегрованої системи зовнішньополітичного позиціонування держави, у межах якої політичні, комунікативні та репутаційні виміри функціонують. Умови гібридної війни посилюють значення інформаційного компоненту переговорів, що потребує подальшого розвитку методологічних підходів до аналізу їх репутаційних наслідків і механізмів захисту міжнародного іміджу держав.
Авторське право (c) 2026 Ірина Анатоліївна Єремєєва, Артур Худувич Маргулов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Golf Diplomacy as a Deliberate Instrument of Informal Interaction and Socialization For Foreign Policy
Purpose. Golf diplomacy, either as a separate instrument or a part of sports diplomacy, has been present in the practice of different international actors for decades. Golf diplomacy has been examined, yet the existing research focuses on the Asian region and lacks the framework that explains why and how golf-based meetings produce foreign policy results. This article aims to answer this gap by developing a model for golf as a deliberate diplomatic instrument, analyzing its application for diplomacy and the informal interaction of elites worldwide. Methods. The study resorts to the qualitative comparative analysis of diplomatic practice in ASEAN countries, the U.S., Japan, Finland, Australia, South Korea, and Ukraine. The article uses three theoretical concepts to develop a framework: Erving Goffman’s dramaturgical view of interactions, Alexander Wendt’s understanding of repeated interactions’ role, and Joseph Nye’s soft power concept. Results. The study shows that golf diplomacy works under three mechanisms: 1) a backstage setting that lifts pressure and enables position testing without pressure; 2) socialization via repeated and continuous co-presence of diplomats, allowing to generate trust; 3) exerting soft power due to the shared values and signals. The comparative analysis underlines that these mechanisms work within diverse cases. The case of ASEAN’s founding shows the institutionalization of golf diplomacy within the region due to its effect on cooperation. The Abe-Trump and Stubb-Trump cases emphasize the effect of golf meetings on Japanese security interests and outline significant economic and security dividends for Finland. The Australian case covers the use of non-state actors with golf capital to support foreign policy, while the case of South Korea confirms the investment in golf for diplomatic interaction on the highest level. Lastly, the actions of Ukrainian actors, both low and high-level, represent that golf diplomacy, when not all conditions are met, may have a symbolic or limited effect and bring no tangible results. Conclusions. Golf diplomacy is a deliberate instrument that involves three prerequisites to be effective: continued investment into multiple diplomatic meetings, access to pressure-free informal settings, and a shared attitude towards golf among the parties involved. When these conditions are met, the golf diplomacy would contribute to the tangible outcomes such as agreements or security arrangements. If they are not met, the bonding is likely to provide no bonding and bring rather symbolic results. Future research should pay attention to whether the framework may be used across other sporting formats, cultural contexts, and levels of diplomatic affairs.
Авторське право (c) 2026 Roman Gryshuk https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інституційна трансформація вищої освіти країн-кандидатів на вступ до ЄС: досвід для України
У сучасних умовах набуття Україною кандидатського статусу та завершення двостороннього скринінгу відповідності українського законодавства acquis ЄС у 2025 році особливої актуальності набуває проблема інституційної трансформації вищої освіти як елементу успішної євроінтеграції. Метою статті є визначення ключових інституційних механізмів трансформації вищої освіти на кандидатському та допереговорному етапах на основі порівняльного аналізу досвіду Польщі, Болгарії, Хорватії, Молдови та Грузії та формулювання рекомендацій для України. Фокус на вищій освіті обумовлений тим, що саме цей сектор є предметом Глави 26 переговорних розділів acquis ЄС та має найбільш розвинуту архітектуру євроінтеграційних інститутів – від Болонського процесу до ЄПВО та EQAR. Методологічну основу становлять порівняльний інституційний аналіз, кількісний аналіз хронологічних інтервалів та систематичний аналіз звітів зовнішнього оцінювання ENQA із якісним кодуванням. У результаті дослідження встановлено, що успішна інституційна трансформація вищої освіти вимагає не лише формальної законодавчої відповідності, а й субстантивної зміни культури врядування та підзвітності. Аналіз звітів ENQA виявив три емпіричні закономірності: незалежність агенції є найбільш системно вразливим стандартом, ресурсна спроможність демонструє нелінійну динаміку незалежно від обсягу фінансування, а процедурні стандарти досягаються легше, ніж стандарти, що потребують субстантивних інституційних змін. Визначено пріоритети для України: повне членство НАЗЯВО в ENQA та включення до EQAR, перехід до результатоорієнтованого фінансування та законодавче закріплення фінансової автономії агенції, використання воєнної відбудови як каталізатора інституційної модернізації. Інституційна трансформація вищої освіти є стратегічним, а не технічним виміром євроінтеграції України.
Авторське право (c) 2026 Сергій Іванович Даниленко, Ксенія Андріївна Бабкіна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Американсько-китайське цифрове суперництво: сучасні виклики
Метою дослідження є з’ясування специфіки сучасного етапу американсько-китайського цифрового суперництва з огляду на зростання глобальної конкуренції між демократичними та авторитарними державами, ризики та виклики внаслідок російсько-української війни, що триває вже понад чотири роки. Методологічну основу становлять принципи історизму, системного та порівняльного аналізу. Використано проблемно-хронологічний метод для дослідження еволюції відносин між Пекіном і Вашингтоном, а також елементи політичного й економічного аналізу для оцінки результатів. У результаті дослідження встановлено, що в останні роки відбулося становлення Китаю як цифрової імперії у геополітичній конкуренції за глобальне лідерство з США. Визначено, що сучасні американсько-китайські відносини у цифровій сфері визначають як конкуренцію, суперництво чи навіть конфронтацію. Швидкісний розвиток ШІ-технологій гостріше виявив дилему безпеки Вашингтон – Пекін, оскільки обидві сторони розглядають технологічні досягнення одна одної як потенційну загрозу. Пекінський саміт 2026 р. мав результатом домовленість між Вашингтоном і Пекіном про «стратегічну стабільність», однак розуміння даного концепту американською і китайською сторонами має різний сенс. Логіка Китаю протилежна західній, тому США і Китай будують різні моделі контролю над технологіями, в т.ч. і над ШІ.
Авторське право (c) 2026 Тетяна Євгенівна Богданова, Юлія Валеріївна Михайленко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Інституціалізація гендерно-чутливого підходу в системі публічного управління: міжнародні стандарти та український контекст
У статті представлено системне дослідження теоретичних та прикладних вимірів інституціоналізації гендерно-чутливого підходу в публічному управлінні. Проведено порівняльну оцінку провідних світових практик, зокрема скандинавської моделі державного фемінізму, а також виокремлено специфіку регіональних траєкторій країн Центральної та Східної Європи. Визначено актуальний стан, ключові виклики та перспективи впровадження відповідних механізмів в Україні в умовах збройного конфлікту та євроінтеграційного процесу. Методологічна основа дослідження поєднує системний аналіз, порівняльно-політичний і порівняльно-правовий підходи, аналіз міжнародних документів (CEDAW, Стамбульська конвенція, резолюції РБ ООН, директиви ЄС), кількісну оцінку міжнародних індексів (GII, GGI, SIGI, EIGE) та SWOT-аналіз. У результаті дослідження простежено концептуальну еволюцію гендерно-чутливого підходу та виокремлено три траєкторії постсоціалістичних держав: реформаторську (Естонія), транзитного глухого куту (Польща) та зворотного мейнстримінгу (Угорщина). Здійснено детальне вивчення першого Індексу гендерної рівності України 2025 року (61,4 бала зі 100), що зафіксував критично низьке представництво жінок у сфері прийняття рішень (домен «Вплив» – 38,7 бала). Досліджено системне значення закону №12245 від 16 січня 2025 року, який уперше закріпив гендерно орієнтований підхід безпосередньо в Бюджетному кодексі України. Доведено, що результативність гендерно-чутливого підходу визначається взаємодією трьох чинників: інституційної спроможності органів влади, суспільного визнання принципів рівності та наявності дієвих фінансових механізмів підзвітності. Сформульовано практичні рекомендації законодавчого, інституційного, ресурсного та культурного характеру, спрямовані на зближення України з нормами ЄС та включення гендерного виміру в архітектуру поствоєнного відновлення.
Авторське право (c) 2026 Анастасія Анатоліївна Шевчук, Оксана Фролова https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Affective Gastrodiplomacy of Ukraine in Wartime: Communicative Mechanisms and Practices
The article examines Ukraine’s gastrodiplomacy under conditions of full-scale war as an affective form of public diplomacy. The relevance of the study is determined by changes in the nature of the state’s international communication, as cultural and media practices capable of engaging broad audiences have gained increasing importance. The article argues that, in the Ukrainian wartime context, gastrodiplomacy extends beyond its traditional understanding as an instrument of cultural representation and soft power and becomes an emotional mediator between the experience of the national community and global audiences. The study employs a qualitative design that combines discourse analysis, semiotic analysis, and case study. This combination makes it possible, on the one hand, to trace recurring semantic and affective patterns in texts and, on the other, to relate them to specific communicative events and public practices. The methodological framework combines discourse analysis, semiotic analysis, and case study. The empirical material consists of a corpus of publicly available sources from 2022 to 2026, selected through theoretical sampling, including academic publications, institutional materials, media texts, and materials related to humanitarian initiatives. The analysis identifies five key mechanisms of affective gastrodiplomacy: symbolic condensation, affective witnessing of trauma, ethics of care, participatory solidarity, and mediatized amplification. It is shown that gastronomic practices in wartime contribute to the formation of empathy, trust, and readiness for solidaristic action, enabling a transition from observation to participation. The scientific novelty lies in introducing the concept of affective gastrodiplomacy and developing a model of its functioning.
Авторське право (c) 2026 Volodymyr Yaroslavskyi https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Критичне мислення як основа інформаційно-аналітичної діяльності дипломата
У статті обґрунтовано, що критичне мислення є не допоміжною «м’якою навичкою», а базовою метакомпетентністю, яка структурує весь цикл інформаційно-аналітичної діяльності дипломата — від пошуку й відбору джерел до підготовки аргументованих висновків і рекомендацій для зовнішньополітичного рішення. Метою статті є визначення ролі критичного мислення в сучасній дипломатичній практиці та виокремлення його основних операційних вимірів в умовах цифровізації, активного поширення дезінформації, інформаційних маніпуляцій і зростання значення міждисциплінарної експертизи. Методологічну основу дослідження становлять системний, інституційний і компаративний підходи, а також аналіз міжнародних наукових публікацій і документів провідних міжнародних інституцій. Доведено, що критичне мислення забезпечує: оцінювання надійності джерел; розрізнення фактів, суджень і припущень; ефективну роботу в умовах невизначеності; аналіз альтернатив і можливих сценаріїв розвитку ситуації; зниження впливу когнітивних упереджень; побудову логічної аргументації. Аргументовано, що в сучасній дипломатії критичне мислення виконує функцію епістемічної безпеки[1] й підвищує якість зовнішньополітичного аналізу. Під епістемічною безпекою мається на увазі область знань і практик, які стосуються збільшення надійності та захисту ланцюжків отримання та поширення інформації. Термін «епістемчна безпека» часто використовується в якості «парасолькового» терміну для об’єднання широкого спектру часто різнорідних зусиль, спрямованих на побудову здорових та інформаційних екосистем. Запропоновано напрями вдосконалення професійної підготовки дипломатів.
Авторське право (c) 2026 Ігор Ігорович Іжнін, Оксана Миколаївна Шамборовська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Перспективи зміни режиму у Венесуелі після американської операції проти президента Н. Мадуро
У даній статті досліджуються причини внутрішньої стійкості політичного режиму у Венесуелі після арешту військами США президента цієї країни Н. Мадуро. Досліджується вплив на формування нинішнього політичного режиму ключових політичних, історичних та економічних чинників. З огляду на те, що Венесуела має виразну власну специфіку історичного розвитку, формування суспільства, економічних класів та традиції формування політики, дослідження всіх цих аспектів є невідʼємною частиною глибшого дослідження і розуміння процесів в цій країні. Політика Венесуели характеризувалася значним впливом місцевого метиського населення, з його специфичним ставленням до власності й справедливості, а також мігрантських європейських груп, найбільші з яких ділилися на незначну привілейовану меншість, наділену майном і землею, та знедолену більшість. Такий стан викликав соціальне напруження з перманентними вибухами у вигляді бунтів, переворотів та громадянських воєн. Зовнішній вплив іноземних держав для Венесуели став помітним, і, подекуди, визначальним починаючи з 20 століття, з моменту конфліктів навколо венесуельських зовнішніх боргів та визначення засад діяльності нафтових компаній у Венесуелі. У статті досліджується характер зовнішнього впливу на Венесуелу в минулому і сучасності. Зміна персоналій режиму може бути як чинником майбутніх змін, так і лише епізодом, непомітним з точки зору визначення реального напрямку розвитку країни. У Венесуелі тривалий час після викрадення Н, Мадуро не оголошують нові вибори. Влада не визнає остаточного вакууму влади після усунення Ніколаса Мадуро і трактує ситуацію як тимчасову кризу, а не як підставу для негайного перезапуску системи. У такій логіці передано владу виконувачу обов’язків президента по-суті всередині того самого режиму. Отже, тривалий час не запускається механізм дострокових виборів. Це може тривати доти, доки не буде досягнуто однозначного компромісу всередині еліти. В умовах, коли США зайняті іншими кризами, зокрема навколо Ірану, створюється додаткова можливість для консолідації режиму Венесуели на старих політичних засадах, а головне, без істотних персональних змін керівників режиму. Таким чином, за умов відсутності зовнішнього тиску такий режим у Венесуелі може функціонувати досить тривалий час, особливо враховуючи панування силових структур, повʼязаних з режимом та втечу з країни значної частини найбільш соціального й політично активного населення. Зміна економічної конʼюнктури, зокрема зростання цін на нафту в результаті подій на Близькому Сході також сприяє збереженню нинішнього режиму у Венесуелі. З іншого боку, той факт, що влада вирішила не протискати форсоване обрання нового лідера країни через вибори може свідчити й про те, що перспектива й обіцянка змін використовується режимом як засіб помʼякшення реакції населення. У даній статті аналізуються соціальні, економічні, демографічні та психологічні передумови розвитку політичної ситуації у Венесуелі, реформаторського потенціалу цієї країни.
Авторське право (c) 2026 Олександр Палій https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Феномен Сомаліленду в міжнародних відносинах: між фактичною суб’єктністю та політикою невизнання
Мета статті полягає у визначення причин, через які Сомаліленд, маючи тривалу практику самоуправління, власні політичні інститути та зростаюче стратегічне значення на Африканському Розі, все ж залишається обмежено визнаним актором міжнародних відносин. Методи дослідження охоплюють якісний case - study , структуроване порівняння Сомаліленду з Південним Суданом, аналіз наукової літератури, офіційних документів міжнародних організацій і відкритих матеріалів щодо дипломатичної практики, виборчих процесів та регіональної безпеки. Результати дослідження показують, що фактична суб’єктність Сомаліленду формується через поєднання внутрішньої інституційної спроможності, локальної легітимності, історичного аргументу, що грунтується на короткій незалежності Сомаліленду в 1960 році, наявності дипломатичних представництв за кордоном і прагматичних зв’язків із зовнішніми партнерами. Водночас політика невизнання підтримується позицією про «неподільне Сомалі», обережністю Африканського Союзу щодо перегляду колоніально-успадкованих кордонів, відсутністю регіонального консенсусу, побоюванням щодо потенційного прецеденту для інших сепаратистських рухів та позицією самого Сомалі, представленого урядом у Могадішо. Порівняння з Південним Суданом підтверджує, що наявність ефективного внутрішнього врядування є недостатньою умовою для повноцінного міжнародного визнання. Вирішальними факторами натомість стають згода або політична слабкість материнської держави, підтримка регіональних організацій та стратегічна корисність для впливових акторів. Висновки вказують, що Сомаліленд варто розглядати як функціонально залученого, однак статусно обмеженого актора. Подальша його легітимація цілком залежатиме від балансу між регіональною безпекою, інтересами зовнішніх партнерів внутрішньою інклюзивністю та реакцією міжнародних інституцій на рішення окремих держав про визнання.
Авторське право (c) 2026 Олександр Андрійович Ворона https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ефективність маніпулятивних комунікативних практик у політичному дискурсі
Мета статті полягає у комплексному аналізі маніпулятивних комунікативних практик у політичному дискурсі. Зокрема, увага зосереджена на визначенні їхніх основних ознак, розмежуванні маніпуляції та політичного переконування, а також обґрунтуванні критеріїв ефективності впливу в умовах цифрового інформаційного середовища. У дослідженні використано системно-структурний, дискурс-аналітичний, зіставний та логіко-аналітичний методи, що дозволили розглянути маніпулятивні комунікативні практики як складне явище політичного дискурсу. Застосовано елементи контент-аналізу для виявлення механізмів маніпулятивного впливу, зокрема емоційного рамкування, вибіркового подання інформації, повторення повідомлень і дискредитації політичних опонентів. Уточнено сутність маніпулятивних комунікативних практик та окреслено межу між політичним переконуванням і маніпуляцією, яка визначається ступенем нав’язування інтерпретацій і обмеженням альтернативних трактувань. Виявлено, що ефективність маніпулятивного впливу не може оцінюватися лише за кількісними показниками медіаактивності. Обґрунтовано систему критеріїв, що охоплює зміну політичних оцінок, рівень довіри до інституцій, ступінь політичної поляризації та сприйняття альтернативних інтерпретацій подій. Встановлено, що маніпулятивні практики спрямовані на формування емоційно забарвленого сприйняття політичної реальності та можуть посилювати когнітивну фрагментацію аудиторії. Доведено, що ефективність маніпулятивних комунікативних практик у політичному дискурсі визначається не лише масштабом поширення повідомлень, а й глибиною трансформації політичного сприйняття. Розмежування маніпуляції та політичного переконування є ключовим для коректного аналізу комунікативних процесів, оскільки дозволяє відрізняти вплив, що обмежує альтернативні інтерпретації, від аргументованого формування позицій. Запропонований підхід дає змогу комплексно оцінювати як механізми впливу, так і їх наслідки для політичної свідомості та рівня суспільної поляризації.
Авторське право (c) 2026 Еліна Вікторівна Ларіна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Політичні еліти у фокусі наукових досліджень: бібліометричний аналіз
Метою дослідження є аналіз масиву наукових публікацій, присвячених політичним, правлячим та владним елітам, з використанням бібліометричних методів. Особливу увагу приділено виявленню динаміки публікаційної активності, географічної та галузевої структури досліджень у контексті глобальних суспільно-політичних трансформацій 2020-2025 років. Методи. Дослідження ґрунтується на методах бібліометричного аналізу із застосуванням даних бази Scopus (пошукові запити «political elite», «ruling elite», «power elite») та інструменту Google Trends для оцінки динаміки суспільного інтересу до тематики. Аналіз охоплює часовий діапазон 2020-2025 рр. з ретроспективним зіставленням від 1947 р. Використано методи контент-аналізу та порівняльного аналізу публікаційних масивів. Результати. Встановлено, що сучасне елітознавство перебуває у фазі прискорення: лише за 2020-2025 роки акумульовано близько 39% усього обсягу публікацій, накопиченого з 1947 року. Географічний розподіл свідчить про високу концентрацію досліджень у країнах Глобальної Півночі, насамперед у США (19,78%) та Великій Британії (13%). Галузева структура демонструє домінування соціальних наук (71,25%) при помітній присутності гуманітарних дисциплін та медицини (8,23%) та охорони здоров’я (5,41%), що пояснюється посиленою увагою до ролі медичних і управлінських еліт у період пандемії COVID-19. Аналіз топ-10 найбільш цитованих праць (із діапазоном цитувань від 309 до 473) виявив основні тематичні напрями: поляризація та демократичний занепад, еліти в умовах кризи COVID-19, нерівність і меритократія, технологічні та наукові еліти. Висновки. Елітознавство демонструє динамічне зростання, чутливо реагуючи на глобальні кризи – пандемію, авторитарні тенденції та геополітичні конфлікти. Дослідницьке поле залишається значною мірою сконцентрованим у межах англомовного академічного простору, що створює виклики для інтеграції науковців із країн, які не належать до цього ядра, зокрема України.
Авторське право (c) 2026 Ігор Олексійович Рафальський, Ігор Вікторович Куташев, Ірина Леонідівна Грабчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Взаємодія органів публічної влади з громадськістю: історико-правовий аспект
У представленому дослідженні здійснено комплексний історико-правовий аналіз проблематики підвищення ефективності взаємодії органів державної влади з громадськістю на основі узагальнення історичного досвіду, а також окреслено ключові тенденції трансформації цієї взаємодії у порівняльному аспекті з радянським періодом у контексті становлення та розвитку територіальних громад. Встановлено, що система взаємовідносин між органами публічної влади та громадськістю виступає одним із визначальних індикаторів рівня суспільного розвитку, демократичності державного устрою та ефективності функціонування інститутів публічного управління. У межах теоретико-правового осмислення зазначеної проблематики обґрунтовано доцільність виокремлення двох базових моделей такої взаємодії: патерналістської та моделі соціального партнерства. Патерналістська модель притаманна переважно тоталітарним і авторитарним політичним режимам, тоді як модель соціального партнерства є характерною для демократичних держав, у яких забезпечується реальна участь громадян у процесах вироблення та реалізації публічної політики. Доведено, що в умовах радянської політичної системи домінуючою практикою взаємодії органів влади з громадськістю було фактичне ігнорування громадської думки у процесі прийняття управлінських рішень або її формальна, імітаційна інкорпорація до управлінського процесу. Однією з характерних рис цього періоду також визначено нерозвиненість інституту місцевого самоврядування як самостійної форми публічної влади та відсутність належного нормативно-правового закріплення відповідної термінології у державно-правовому дискурсі. Натомість у сучасний період, починаючи з 2014 року, в Україні відбувається суттєва трансформація системи публічної влади та її територіальної організації, що проявляється у процесах децентралізації та посиленні ролі територіальних громад. Відзначається формування якісно нового рівня відкритості, прозорості та підзвітності органів місцевого самоврядування, а також розширення форм безпосередньої участі громадян у виробленні та реалізації управлінських рішень, зокрема через інструменти партисипативної демократії та бюджетування участі. Зазначено, що впровадження міжнародних та національних ініціатив, зокрема програм підтримки розвитку місцевого самоврядування, сприяє підвищенню інституційної спроможності територіальних громад, активізації громадянської участі та зміцненню механізмів взаємодії між владою і суспільством. У підсумку це створює передумови для утвердження демократичної моделі соціального партнерства та формування стійкого інституту громадянського суспільства в Україні.
Авторське право (c) 2026 Олександр Валерійович Лада https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
До питання спецоперації ЗСУ у Курській області: історія військовослужбовця Сергія Біліченка
У статті на основі спогадів, інтерв’ю із залученням історіографічного матеріалу (книг, монографій та наукових статей) висвітлюється участь військовослужбовця Сергія Біліченка у військових діях періоду російсько-української війни. Досліджено особистий життєвий шлях Сергія Біліченка: раннє сирітство у 3-х річному віці (втрата батька та матері), бідне дитинство, служба в армії, робота у правоохоронних органів. Наприкінці 2021 р. та на початку 2022 р. кардинально почала змінюватися зовнішньополітична ситуація пов’язана із загостренням відносин з РФ та можливістю збройного нападу з боку останньої. 24 лютого 2022 р. о 3:30 годин ночі диверсійно-розвідувальні групи російських військ здійснюють напад на українські контрольнопропускні пункти суміжних з РФ областей України (Чернігівська, Сумська, Харківська, Луганська та Херсонська), зав’язуються перші прикордонні бої; о 4:50 почалась трансляція записаного виступу Президента Росії про проведення «спеціальної воєнної операції». З 2022 р. Сергій Біліченко приймав активну участь у відсічі російської агресії у лавах Збройних Сил України у складі військової частини А 7095 (у тому числі брав участь у визволенні м. Херсона у листопаді 2022 р.). 6 серпня 2024-го року, почалась операція ЗСУ в Курській області, в якій на першому етапі були задіяні три батальйонні тактичні групи, сформовані на базі десантно-штурмових бригад. Причому з самого початку штурмовики мали дуже потужне просування – тільки в перший день приблизно 10 кілометрів. У складі 22-ї окремої механізованої бригади, Сергій Біліченко був перекинутий у Курську область 8 серпня 2024 р. Саме з зазначеної дати він не виходив на зв’язок з рідними і його телефон був поза мережею. За інформацією з російських джерел у Курській області у районі населеного пункту Кореневе 13 серпня 2024 р. росіянами було взяти в полон чотирьох військовослужбовців 11-го окремого батальйону 22-ї окремої механізованої бригади збройних сил України – Валерія Мальченка, Сергія Боченка, Сергія Литвиненка та Сергія Біліченка. Пізніше проти військовослужбовців порушили кримінальну справу про вчинення теракту, групою осіб за попередньою змовою, що спричинило заподіяння значної майнової шкоди. За версією російської пропаганди, на початку серпня 2024 року фігуранти справи незаконно перетнули державний кордон Російської Федерації. Перебуваючи на території Суджанського та Коренівського районів Курської області, вони нібито забороняли пересування цивільним особам, займали приватні домоволодіння, відкривали вогонь по російським військовослужбовцям. На час слідства фігурантів справи помістили у «місце утримання військовополонених». Не пізніше 19 лютого 2025 року 2-й Західний окружний військовий суд визнав військовослужбовців ЗСУ винними та засудив Сергія Боченка та Валерія Мальченка до 15 років позбавлення волі кожного, Сергія Литвиненка та Сергія Біліченка — до 16 років позбавлення волі кожного. Перші 3 роки позбавлення волі всі засуджені відбуватимуть у в'язниці, а частину, що залишилася, — у виправній колонії суворого режиму. Вирок не було оскаржено і набрало законної сили.
Авторське право (c) 2026 Лідія Сергіївна Біліченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості правового регулювання використання лісових ресурсів
У статті досліджуються теоретико-правові та нормативні засади регулювання використання лісових ресурсів в Україні. Метою статті є аналіз особливостей правового регулювання використання лісових ресурсів як механізму нормативного впливу. Методологічну основу дослідження становлять діалектичний, системно-структурний, порівняльно-правовий, функціональний методи, а також метод узагальнення. Багаторівневий характер нормативного регулювання – від законів до підзаконних нормативно-правових актів – актуалізує питання співвідношення їх регулятивної ролі та структури механізму правового впливу у відповідній сфері. У роботі обґрунтовано публічно-правовий характер правового регулювання використання лісових ресурсів, зумовлений екологічною значущістю лісів та необхідністю забезпечення пріоритету публічних інтересів у процесі природокористування. Визначено, що засади використання лісових ресурсів встановлюються на рівні закону відповідно до принципу верховенства закону та гарантують стабільність основних правил здійснення відповідної діяльності. Окремим напрямом законодавчого регулювання визначено превентивний підхід, який проявляється у запровадженні процедур оцінювального та дозвільного характеру з метою запобігання негативному впливу на довкілля до початку провадження діяльності. Доведено комплексний характер правового регулювання використання лісових ресурсів, що передбачає взаємодію норм лісового, екологічного, цивільного, аграрного, водного законодавства та законодавства про тваринний світ. Після аналізу законодавчого рівня обґрунтовано значення підзаконного нормативного регулювання, в межах якого формується процедурний механізм реалізації права спеціального використання лісових ресурсів. Підзаконні акти забезпечують гнучкість і адаптивність правового регулювання, оперативне реагування на зміни у сфері природокористування, а також сприяють єдності правозастосування як умові однакового розуміння та реалізації правових норм на всій території держави. Зроблено висновок про багаторівневий і функціонально диференційований характер системи правового регулювання використання лісових ресурсів.
Авторське право (c) 2026 А. Г. Барабаш https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Механізм відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації
У статті вперше у вітчизняній юридичній науці досліджено механізм відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, що свідчить про новизну дослідження і зроблених у ньому висновків. Автор наголошує, що у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України заподіяно масштабної та системної шкоди довкіллю, зокрема лісовому фонду. Ме­ханізм відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, визначається як система засобів впливу на державу-агресорку, що забезпечує можливість повного відшкодування заподіяної шкоди і включає: мету, підстави, умови, форми, способи, порядок, гарантії та перспективи такого відшкодування у вітчизняних та міжнародних юрисдикційних інстанціях. Визначено, що загальною підставою для відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, є сам факт її заподіяння. До умов її відшкодування належать: шкода, протиправна поведінка, причинний зв’язок і вина. Автор обгрунтовує необхідність законодавчого закріплення понять «ліси, пошкоджені внаслідок бойових дій» та «ліси, знищені внаслідок бойових дій», з урахуванням екосистемного підходу. Таке закріплення передбачає: визначення відповідного поняття; порядок обліку лісів, пошкоджених внаслідок бойових дій; особливості користування (зокрема обмеження доступу); встановлення режиму розмінування та інші заходи щодо відновлення пошкоджених лісів. Зазначено, що шкода, заподіяна лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, може бути відшкодована лише шляхом реституції (повернення окупованих земель лісогосподарського призначення, їх розмінування, лісовідновлення, рекультивація тощо) та компенсації, яка зводиться до грошового відшкодування заподіяної лісовому фонду шкоди, що включатиме також кошти на відновлення лісових екосистем (лісовідновлення, рекультивацію), компенсацію втрат екосистемних послуг та відшкодування витрат на розмінування. Визначено порядок та гарантії відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації. Способами відшкодування шкоди, заподіяної лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, можуть бути звернення до вітчизняних та міжнародних юрикдисційних інстанцій, а саме: до українських судів, використання можливостей міжнародного правосуддя та міжнародного компенсаційного механізму, що наразі формується. Шкода та збитки, заподіяні лісовому фонду України у зв’язку зі збройною агресією Російської Федерації, окрім тих, що містяться у Методиці №414, неодмінно мають включати також обрахування витрат на відновлення лісів в обсязі, еквівалентному знищеним (пошкодженим) лісам, витрати на проведення оцінки завданої шкоди та збитків (на експертизу, експертне дослідження (експертне оцінювання), збирання та оброблення даних дистанційного зондування Землі) та вартість втрачених екосистемних послуг. Такий підхід зробить методику такою, що відповідає умовам міжнародних судових інституцій, дозволить суттєво збільшити суму репарацій і надасть Україні реальну можливість домогтися від держави-агресорки повної компенсації екологічної шкоди, вагому складову якої становить шкода, заподіяна лісовому фонду.
Авторське право (c) 2026 Дмитро Сергійович Ковтун https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Євроінтеграційні процеси в екологічній сфері України: правові орієнтири, судова практика та виклики імплементації acquis ЄС
Метою статті є комплексний аналіз правових засад євроінтеграційних процесів в екологічній сфері України, визначення основних напрямів наближення національного законодавства до екологічного acquis Європейського Союзу, а також з’ясування ролі принципів екологічного права, судової практики та інституційної спроможності держави у забезпеченні реального впровадження європейських екологічних стандартів. Особливу увагу приділено значенню екологічної євроінтеграції в умовах повномасштабної війни та майбутнього післявоєнного відновлення України. Методологічну основу дослідження становить поєднання загальнонаукових і спеціально-юридичних методів. Діалектичний метод використано для з’ясування розвитку екологічного законодавства України в умовах європейської інтеграції. Системний метод дав змогу розглянути екологічну євроінтеграцію як складне правове явище, що охоплює законодавство, державне управління, судовий захист, участь громадськості та післявоєнне відновлення. Формально-юридичний метод застосовано для аналізу положень законодавства України, актів ЄС, міжнародних договорів і стратегічних документів. Порівняльно-правовий метод дозволив зіставити українські та європейські підходи до оцінки впливу на довкілля, стратегічної екологічної оцінки, управління відходами та промислового забруднення. У статті обґрунтовано, що екологічна євроінтеграція України не може зводитися лише до формального прийняття нормативно-правових актів. Її зміст полягає у переході до превентивної, прозорої та процедурно обґрунтованої моделі екологічного врядування. Визначено значення принципів обережності, превентивних дій, усунення шкоди у її джерелі та принципу «забруднювач платить». Проаналізовано роль процедур оцінки впливу на довкілля, стратегічної екологічної оцінки, реформ у сфері управління відходами та інтегрованого запобігання і контролю промислового забруднення. Окремо акцентовано на значенні практики Верховного Суду, Суду ЄС та ЄСПЛ у формуванні стандартів захисту екологічних прав. Зроблено висновок, що головним викликом для України є не лише імплементація екологічного acquis ЄС, а забезпечення його ефективного виконання на практиці. Європейські екологічні стандарти мають стати реальними інструментами охорони довкілля, захисту прав людини, участі громадськості та післявоєнного відновлення на засадах сталого розвитку.
Авторське право (c) 2026 Лариса Богданівна Васильчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Зарубіжний досвід реалізації енергетичних стратегій: правовий аспект
Мета. Стаття присвячена порівняльно-правовому аналізу зарубіжного досвіду реалізації енергетичних стратегій у провідних державах світу та на наднаціональному рівні Європейського Союзу з акцентом на правових механізмах їх впровадження. Методи. У процесі дослідження застосовано порівняльно-правовий метод для зіставлення правових систем регулювання енергетики різних держав, формально-юридичний метод для тлумачення норм міжнародних та національних нормативно-правових актів, а також системно-структурний метод для виявлення загальних закономірностей і відмінностей у правовому забезпеченні енергетичних стратегій. Результати. Визначено, що реалізація енергетичних стратегій у зарубіжних країнах спирається на розгалужену систему законодавчого регулювання, яка включає як рамкові закони загального характеру, так і галузеві нормативно-правові акти. На рівні Європейського Союзу ключову роль відіграють пакет Fit for 55, Директива (ЄС) 2023/2413, якою переглянуто Директиву про відновлювані джерела енергії з метою встановлення обов'язкового цільового показника на рівні щонайменше 42,5% відновлюваних джерел у загальному енергоспоживанні ЄС до 2030 року, та Директива (ЄС) 2023/1791 Про енергоефективність. Досвід Федеративної Республіки Німеччина засвідчує ефективність поєднання рамкового Закону про відновлювані джерела енергії (Erneuerbare-Energien-Gesetz, EEG) у редакції 2023 року з галузевими законами, зокрема Федеральним законом про захист клімату (Bundes-Klimaschutzgesetz), який закріплює юридично обов'язкові цільові показники скорочення викидів парникових газів. Правова модель Французької Республіки ґрунтується на Законі про енергетику та клімат 2019 року, яким уперше в законодавчому порядку закріплено мету досягнення вуглецевої нейтральності до 2050 року та запроваджено систему Вищої ради з клімату як незалежного контрольного органу. Висновки. Зроблено висновок про те, що провідні тенденції правового регулювання реалізації енергетичних стратегій в зарубіжних країнах – юридична обов'язковість цільових показників, принцип кліматичної нейтральності, прискорення дозвільних процедур та посилення незалежного моніторингу – становлять значний інтерес для вдосконалення вітчизняного законодавства у контексті євроінтеграції.
Авторське право (c) 2026 Андрій Григорович Коноваленко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Міжнародно-правовий вимір гендерної інтеграції у кліматичну політику
У статті досліджено гендерно диференційований вплив кліматичних заходів у контексті оцінки допустимості, обґрунтованості та пропорційності кліматичної політики в міжнародному кліматичному праві. Основний акцент зроблено на тому, що формально нейтральні заходи декарбонізації, енергетичного переходу, тарифного регулювання, адаптації та відновлення можуть мати різні наслідки для груп населення залежно від доходу, доступу до ресурсів, енергетичної вразливості, участі в ухваленні рішень і здатності скористатися механізмами підтримки. Метою статті є обґрунтування можливості юридичної кваліфікації такого впливу як критерію правомірності кліматичних заходів. Особливу увагу приділено питанню про те, за яких умов емпірично встановлена гендерна асиметрія може набути правового значення і бути врахована під час оцінки кліматичних рішень. Методологічну основу дослідження становлять формально-юридичний, системний і аналітичний підходи, що дозволили зіставити положення Рамкової конвенції Організації Об’єднаних Націй про зміну клімату 1992 року, Паризької угоди 2015 року та практику Європейського суду з прав людини у справі Verein KlimaSeniorinnen Schweiz and Others v. Switzerland зі стандартами недискримінації, пропорційності та належної обачності. Обґрунтовано, що правова оцінка гендерно диференційованого впливу має спиратися на поєднання непрямої дискримінації, пропорційності та належної обачності. Результатом дослідження є структура юридичного критерію, що охоплює оцінку впливу на етапі розроблення політики, тест пропорційності, використання дезагрегованих даних і моніторингу, а також зв’язок встановленого непропорційного тягаря з фінансуванням та підтримкою. Запропонований критерій може застосовуватися під час підготовки національно визначених внесків, кліматичних стратегій, стратегічної екологічної оцінки, бюджетного планування, програм енергоефективності, адаптації та відновлення. Зроблено висновок, що гендерна інтеграція у кліматичному врядуванні має розглядатися як правовий інструмент оцінки кліматичних рішень.
Авторське право (c) 2026 Лілія Михайлівна Невара, Єлизавета Максимівна Головко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Міжнародні системи захисту прав людини: універсальні та європейські механізми і їх імплементація в правопорядок України
У статті досліджуються універсальні та європейські системи захисту прав людини й особливості їх імплементації в правопорядок України в умовах посилення ролі міжнародних стандартів та інституційних механізмів у цій сфері. Мета дослідження полягає в теоретико-правовому обґрунтуванні змісту й структури універсальних та європейських механізмів захисту прав людини, а також у з’ясуванні напрямів удосконалення їх практичної реалізації в національній правовій системі України. Методи дослідження включають формально-юридичний, порівняльно-правовий, системний та структурно-функціональний аналіз, що дозволяє поєднати вивчення міжнародно-правових актів, практики міжнародних органів і норм національного законодавства. На основі аналізу Статуту ООН, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини встановлено, що міжнародна система захисту прав людини має багаторівневу структуру, в якій універсальні й регіональні механізми взаємодіють і доповнюють один одного. Показано, що договірні органи ООН, спеціальні процедури Ради ООН з прав людини та механізм Універсального періодичного огляду формують комплексний інструментарій нагляду й «м’якого права», який підсилює обов’язкові рішення Європейського суду з прав людини та національні засоби правового захисту. Результати дослідження свідчать, що правопорядок України характеризується високим рівнем формально-правового сприйняття міжнародних стандартів, однак практична імплементація універсальних та європейських механізмів залишається фрагментарною й нерівномірною. Виявлено проблеми непослідовного врахування практики міжнародних органів у судовій діяльності, недоліки виконання рішень Європейського суду з прав людини та рекомендацій договірних органів ООН, а також недостатню узгодженість національних інституційних механізмів із міжнародними зобов’язаннями України. Обґрунтовано необхідність посилення ролі конституційних механізмів захисту прав людини, удосконалення законодавчого регулювання статусу рішень міжнародних органів та формування внутрішньодержавної практики їх системного застосування. У висновках підкреслюється, що подальший розвиток українського правопорядку в руслі європейської інтеграції потребує комплексної інтеграції універсальних та європейських механізмів захисту прав людини в національну систему гарантій прав і свобод як ключової передумови зміцнення верховенства права й ефективної реалізації прав людини в Україні.
Авторське право (c) 2026 Віта Віталіївна Ткаченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The Right to Identity in the Convention on the Rights of the Child, 1989
The UN Convention on the Rights of the Child 1989 (CRC) is the first international instrument to enshrine the child’s right to identity. And this is no coincidence. It was preceded by events in Argentina, specifically the period of the military junta’s ‘Dirty War’ between 1974 and 1983. During this time, the military regime altered children’s identities, which led the Argentine delegation to propose including the right to identity alongside other children’s rights in the text of the draft Convention. The discussion of the article on the right to identity lasted two years and reflected the dynamics of the debate surrounding the right to identity, as well as what the drafters understood by the very concept of the right to identity. The very concept of identity is contained in two articles of the Convention on the Rights of the Child, namely Art.8 and Art.29(1)(c). This study examines the drafts of these articles proposed by the delegations of Argentina, Poland and Algeria. The article details the discussions, the proposals put forward by delegations, and the arguments regarding the inclusion or exclusion of specific words and phrases from the proposed draft articles; it also analyses the content of the child’s right to identity and identity as a component of the child’s right to education. The methodological basis of the article consists of historical-legal and comparative-legal methods, which made it possible to trace the debates regarding key words and phrases in the draft article on the right to identity. The selection of sources was based on the principles of representativeness and reliability, drawing on the text of the Convention on the Rights of the Child, materials from meetings of the drafting committee, and sessions of the UN Human Rights Commission. The results of the analysis of drafts and proposals regarding the article on the right to identity reveal differences in how various delegations perceive the concept of the right to identity and the importance of its various aspects. The study concludes that it was only after the inclusion of an article on the right to identity in the text of the CRC that a change to a child’s identity came to be recognised as a violation of the child’s rights at the international level.
Авторське право (c) 2026 Aisel Omarova https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Право на розвиток в аспекті забезпечення прав жінок
Мета статті полягає у дослідженні права на розвиток в аспекті забезпечення прав жінок. Методи. Методологічним підґрунтям дослідження стала сукупність методів і прийомів наукового пізнання, спрямованих на об’єктивне і ґрунтовне дослідження тематики (діалектичний, аксіологічний, формально-логічнний тощо). Результати. Охарактеризовано положення основних універсальних актів, що безпосередньо торкаються означеного питання, зокрема: Декларація про право на розвиток (1986 р.), Пекінська декларація та Платформа дій (1995 р.), Порядок дій «Пекін+30», Декларація тисячоліття ООН (2000 р.), Резолюція (S/RES/1325) Ради Безпеки ООН (2000 р.), матеріали Всесвітнього саміту (2005 р.), Порядок денний у сфері сталого розвитку на період до 2030 року, Дохійська політична декларація (2025 р.), доповідь Спеціального доповідача щодо права на розвиток (A/HRC/60/25). Встановлено, що право на розвиток жінок безпосередньо пов’язане із забезпеченням гендерної рівності про що свідчать положення означених міжнародних актів. Констатовано, що існує взаємопідсилюючий зв’язок між гендерною рівністю та правом на розвиток. Усім жінкам і дівчатам повинно бути гарантовано повною мірою та на рівних засадах користування всіма правами людини та основними свободами протягом усього життя і щоб усі правові, соціальні та економічні бар’єри, що перешкоджають розширенню їхніх прав та можливостей, усувалися. Жінкам повинна відводитися активна роль у процесі розвитку, щоб вони відчували себе повноцінними членами суспільства. Висновки. Досягнення гендерної рівності – це зобов’язання держав, які повинні докладати максимум зусиль задля втілення цього принципу на законодавчому рівні та в діяльності національних структур усіх рівнів; сприяти інтеграції ґендерної рівності в просвітницьку та освітню політику жінок і дівчаток, оскільки освіта є каталізатором соціальних змін і умовою досягнення основних прав людини. Це також робить жінок краще підготовленими до отримання стабільної, добре оплачуваної роботи і таким чином допомагає боротися з ризиками соціальної ізоляції.
Авторське право (c) 2026 Михайло Юрійович Левченко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правове забезпечення державної системи моніторингу довкілля в Україні в контексті євроінтеграції
Правове забезпечення державної системи моніторингу довкілля в Україні розвивається дуже динамічно, розробляються та приймаються нові законодавчі акти, взято посилений курс на поступове наближення національної нормативної бази в галузі моніторингу довкілля до європейських підходів. Попри високу академічну зацікавленість до теми моніторингу довкілля з боку різних наукових напрямів, все ж наростає прикладна потреба в організації саме еколого-правової розвідки щодо державної системи моніторингу довкілля в Україні. Це дасть змогу оцінити готовність вітчизняного законодавства в частині моніторингу довкілля до викликів сьогодення, завбачити подальші кроки, зважити ймовірні ризики в межах його адаптації до аcquis ЄС. Виходячи з чого й обґрунтовується актуальність запропонованої теми статті. В дослідженні розглядається розвиток правового регулювання державної системи моніторингу довкілля в Україні в світлі міжнародного співробітництва та євроінтеграційних зобов’язань, аналізується його поточний стан і практичні інструменти реалізації функції моніторингу довкілля в Україні, закладаються підвалини щодо шляхів подальшого впорядкування відповідного законодавства. Мета статті полягає в всебічному аналізі чинного правового забезпечення державної системи моніторингу довкілля в Україні та виокремленні векторів його потенційної модернізації беручи до уваги вимоги ЄС, згідно з Угодою про асоціацію. Автор робить висновок, що державна система моніторингу довкілля в Україні потребує вироблення комплексних підходів до реформування та змін. Це обґрунтовується сукупністю взаємообумовлених причин, серед яких: євроінтеграція України, майбутні виклики повоєнної національної екологічної політики, об’єктивна необхідність в спроможності держави гарантувати стан екологічної безпеки й створенні безперешкодних можливостей для реалізації населенням екологічних прав. І хоча ми вже маємо певний прогрес, у напрямку функціонування державної системи моніторингу довкілля відповідність екологічному acquis ЄС наразі є тільки частковою, що передбачає подальші інтенсивні реформи в найближчі роки.
Авторське право (c) 2026 Леся Романівна Данилюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Сучасна парадигма захисту прав суб’єктів аграрного підприємництва в Україні
Дослідження фокусується на аналізі правових механізмів забезпечення інтересів агробізнесу в умовах сучасних глобальних ринкових викликів, макроекономічної нестабільності та системних криз, спровокованих безпосередніми наслідками збройної агресії. Окрему увагу приділено визначенню стратегічних векторів адаптації вітчизняного законодавства до нормативних стандартів і директив Європейського Союзу, що є базовою передумовою для гарантування національної продовольчої безпеки та підвищення конкурентоспроможності вітчизняного агросектору на міжнародній арені. Методологічний інструментарій наукової праці базується на поєднанні загальнонаукових і спеціальних методів юридичної науки. Доведено, що ефективний правовий захист суб’єктів аграрного господарювання має стратегічне значення для збереження економічної стійкості держави. Встановлено, що сучасна криза правопорушень в агросфері частково зумовлена історичними прогалинами початкового етапу земельної реформи, зокрема феноменом «квазівласності», який виник внаслідок індивідуального паювання земель без їх натурного виділення. Визначено, що подолання глобальних ринкових викликів і внутрішнього волюнтаризму вимагає переходу до якісно нової парадигми захисту прав, де земля сприймається не як об'єкт адміністративного управління, а як базовий елемент приватного капіталу. Сформульовано пропозиції щодо гармонізації інститутів права власності із європейськими стандартами для мінімізації юридичних ризиків суб'єктів господарювання. Зроблено висновок, що успішний захист прав суб’єктів аграрного господарювання в умовах глобальних викликів неможливий без завершення системної трансформації національного законодавства. Процес євроінтеграції та імплементації європейських нормативних стандартів виступає головним каталізатором модернізації вітчизняного правового поля. Створення дієвих, прозорих правових гарантій і усунення деструктивних правових реліктів минулого дозволить забезпечити сталий розвиток агробізнесу, мінімізувати вплив ринкової нестабільності та закласти надійний фундамент для інвестиційної привабливості України.
Авторське право (c) 2026 Мар'яна Юріївна Задніпряна-Корінна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Міжнародно-правові стандарти захисту екологічних прав людини в контексті європейської інтеграції
У статті досліджено міжнародно-правові стандарти захисту екологічних прав людини та особливості їх імплементації в національне законодавство України в умовах європейської інтеграції. Актуальність теми зумовлена посиленням екологічних загроз, спричинених збройною агресією Російської Федерації, а також необхідністю гармонізації українського екологічного права з acquis Європейського Союзу та положеннями Орхуської конвенції. Метою дослідження є комплексний аналіз міжнародних і європейських підходів до забезпечення екологічних прав людини, визначення проблем їх реалізації в Україні та обґрунтування напрямів удосконалення правового та інституційного механізму їх захисту. Методологічну основу дослідження становлять загальнонаукові та спеціально-юридичні методи пізнання, зокрема системно-структурний метод, порівняльно-правовий аналіз, формально-юридичний метод, а також метод узагальнення та правового моделювання. Застосування зазначених методів дозволило розкрити зміст міжнародно-правових стандартів екологічних прав людини, проаналізувати стан національного законодавства України та окреслити напрями його вдосконалення відповідно до європейських вимог. У результаті дослідження встановлено, що в Україні сформовано розгалужену нормативно-правову базу у сфері охорони довкілля та забезпечення екологічних прав громадян, однак існуючі механізми їх реалізації потребують подальшого посилення. Виявлено, що ключовими міжнародними орієнтирами для розвитку національної системи є положення Орхуської конвенції, екологічне право Європейського Союзу та цілі Європейського зеленого курсу. Обґрунтовано необхідність удосконалення інституційного механізму захисту екологічних прав шляхом посилення ролі органів місцевого самоврядування, розвитку екологічної юстиції, впровадження цифрових інструментів доступу до екологічної інформації та формування інститутів громадського контролю. Висновки свідчать, що ефективна імплементація міжнародно-правових стандартів у сфері екологічних прав людини є визначальним чинником євроінтеграційного розвитку України. Запропоновані у статті підходи спрямовані на розвиток концепції «екологічної демократії», як комплексного механізму забезпечення доступу до екологічної інформації, участі громадськості у прийнятті рішень, доступу до правосуддя та екологічної освіти. Реалізація цих положень сприятиме підвищенню ефективності державної екологічної політики та наближенню національного законодавства до стандартів ЄС.
Авторське право (c) 2026 Володимир Михайлович Сівак, Оксана Василівна Дуліна, Василь Володимирович Сліпенюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
The European arrest warrant as an instrument of judicial cooperation: advantages and problematic aspects
The article provides a comprehensive analysis of the European Arrest Warrant as a key instrument of judicial cooperation in criminal cases within the European Union. The prerequisites for its introduction related to the need to increase the efficiency and speed of the procedures for the transfer of persons, as well as the rejection of bulky intergovernmental extradition mechanisms, are considered. Special attention is paid to the legal nature of the warrant, its regulatory consolidation in the Framework Decision of the Council of the EU of June 13, 2002, and the implementation mechanism through the principle of mutual recognition of judicial decisions. The main features of the application of the European Arrest Warrant are analyzed, the simplification of the transfer procedures, the introduction of clear procedural deadlines, the expansion of the list of criminal offenses for which transfer is allowed, as well as the partial rejection of the principle of double criminality. The advantages of this institution compared to traditional extradition, consisting in increasing the efficiency of cross-border criminal justice and strengthening mutual trust between EU member states, are highlighted. At the same time, the problematic aspects of the practical application of the warrant are outlined. Attention is drawn to the difficulties associated with the ambiguity of information, differences in national legal systems, procedural complications of the transfer of persons, as well as the risks of human rights violations. Separately, the controversial issues regarding the restriction of states' abilities to refuse the transfer of their own citizens and potential abuses of this instrument are analysed. It is concluded that the European Arrest Warrant is an effective mechanism of criminal law cooperation, which reflects the transformation of extradition law in the direction of integration and simplification of procedures, but requires further improvement taking into account practical challenges and the need to ensure a balance between the effectiveness of justice and the guarantees of human rights.
Авторське право (c) 2026 Y. Shyshatska https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Воєнні злочини в Україні та відповідальність агресора
Мета роботи полягає в комплексному науково-практичному осмисленні воєнних злочинів, учинених на території України, а також механізмів міжнародної кримінальної відповідальності держави-агресора. Дослідження ґрунтується на розумінні того, що сучасна система притягнення до відповідальності охоплює взаємопов’язані процесуальні механізми, пов’язані з розслідуванням воєнних злочинів, злочинів проти людяності, геноциду, злочину агресії, екологічних наслідків війни та репараційних вимог. У дослідженні застосовано формально-юридичний метод для аналізу норм міжнародного кримінального права, порівняльно-правовий — для зіставлення національних і міжнародних механізмів юрисдикції, а також інституційний аналіз діяльності Міжнародного кримінального суду, спеціального трибуналу щодо злочину агресії та Реєстру збитків для України. Крім того, використано метод історичного аналізу процесів що відбувались після Другої світової війни та узагальнення наукових підходів до питань доказування, командної відповідальності та захисту прав потерпілих. У результаті дослідження обґрунтовано авторську модель доказово-юрисдикційного контуру, у межах якого національні кримінальні провадження, Міжнародний кримінальний суд, спеціалізований механізм щодо злочину агресії, спільні слідчі групи, універсальна юрисдикція держав-партнерів і компенсаційний напрям розглядаються не як альтернативні, а як взаємодоповнювальні інструменти. Запропоновано розмежовувати оперативний, стратегічний і відновлювальний рівні відповідальності: перший забезпечує фіксацію злочинів і судовий розгляд конкретних епізодів; другий спрямований на доведення відповідальності вищого політичного та військового керівництва; третій пов’язує кримінально-правову оцінку з майбутнім відшкодуванням шкоди. У висновках підкреслено, що ефективність міжнародної кримінальної відповідальності держави-агресора визначається узгодженістю доказових стандартів, стабільною взаємодією між інституціями, уникненням юрисдикційних суперечностей і забезпеченням потерпілоцентричного підходу. Обґрунтовано, що для України важливого значення набуває не кількість окремих проваджень, а формування узгодженої системи доказування, у межах якої матеріали щодо воєнних злочинів можуть одночасно використовуватися в національному судочинстві, міжнародному кримінальному переслідуванні та компенсаційних механізмах.
Авторське право (c) 2026 Олександра Сергіївна Тарасенко, Тетяна Юріївна Школьнікова, Ірина Петрівна Андрушко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості притягнення до кримінальної відповідальності за дезертирство в умовах воєнного стану в Україні
У статті здійснено комплексне дослідження особливостей притягнення до кримінальної відповідальності за дезертирство та інші кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби в умовах воєнного стану. Актуальність теми зумовлена суттєвим зростанням кількості кримінальних правопорушень, передбачених ст. 407–409 КК України, в умовах тривалої збройної агресії проти України, а також необхідністю забезпечення належного рівня військової дисципліни та обороноздатності держави. Метою дослідження є комплексний кримінально-правовий та кримінологічний аналіз особливостей притягнення до кримінальної відповідальності за дезертирство та інші військові кримінальні правопорушення, визначення проблем правозастосовної практики, а також розроблення пропозицій щодо вдосконалення кримінального законодавства України в умовах воєнного стану. У процесі дослідження використано комплекс загальнонаукових та спеціально-юридичних методів пізнання, зокрема: діалектичний, формально-логічний, системно-структурний, порівняльно-правовий, статистичний та аналітичний методи. За допомогою статистичного методу проаналізовано дані Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінальних проваджень, пов’язаних із дезертирством та іншими військовими кримінальними правопорушеннями. Формально-юридичний метод використано під час аналізу положень кримінального законодавства та судової практики. У роботі проаналізовано сучасний стан наукової розробки проблематики кримінальної відповідальності за дезертирство, охарактеризовано основні наукові підходи до визначення юридичної природи відповідних кримінальних правопорушень та проблем їх кваліфікації. Особливу увагу приділено питанням відмежування дезертирства від самовільного залишення військової частини або місця служби, особливостям встановлення суб’єктивної сторони кримінального правопорушення, а також проблемам доказування спеціальної мети ухилення від проходження військової служби. На основі статистичних даних проведено аналіз динаміки кримінальних проваджень щодо дезертирства у період дії воєнного стану. Встановлено, що протягом 2022–2026 років слідчими Національної поліції України здійснювалося досудове розслідування у понад 40 тисячах кримінальних проваджень цієї категорії, причому переважна більшість із них була зареєстрована саме у 2024–2026 роках. Досліджено регіональні особливості поширення зазначених кримінальних правопорушень, а також проаналізовано практику застосування запобіжних заходів, яка характеризується переважним використанням тримання під вартою. У статті виокремлено основні проблеми кримінальної відповідальності за дезертирство в умовах воєнного стану, серед яких: значне навантаження на органи досудового розслідування, складність доказування умислу та спеціальної мети, високий рівень латентності відповідних кримінальних правопорушень, відсутність єдності судової практики, а також необхідність забезпечення балансу між інтересами держави у сфері оборони та дотриманням прав військовослужбовців. За результатами дослідження встановлено, що сучасний стан кримінально-правового реагування на дезертирство потребує подальшого вдосконалення як на законодавчому, так і на правозастосовному рівнях. Обґрунтовано необхідність удосконалення механізмів досудового розслідування військових кримінальних правопорушень, забезпечення єдності судової практики та підвищення ефективності механізмів забезпечення військової дисципліни в умовах воєнного стану.
Авторське право (c) 2026 Василь Васильович Топчій https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив міжнародного права на гуманізацію системи кримінально-правового впливу України
У представленій роботі комплексно досліджено поняття гуманізму і гуманізації в контексті філософсько-правових підходів до визначення цих понять і діалектико-конвергенційного процесу трансформацій законодавства України фактором яких виступає вплив міжнародного права. Проаналізовано історичні аспекти, що стали актівізаційним ідейним тлом запуску юридичних процесів гуманізації українського національного законодавства, на прикладах трансформацій, що відбулись у системі кримінально-правового впливу. Метою дослідження було встановити вплив міжнародного права як фактору, що чинить імпульс до творення гуманізаційних процесів трансформацій законодавства України, філософську-правову сутність і значення такого впливу. В ході дослідження задля досягнення зазначених цілей використовувались загальнонаукові методи такі як: аналізу, синтезу, системний, абстрагуванння, дедукції та індукції, а також спеціальнонаукові : філософсько-правового аналізу, аксіологічний, герменевтичний, історико-правовий методи. Результатом дослідження стало визначенння і філософсько-правове осмислення основних підходів до дефініювання понять гуманізму і гуманізації, встановлення і обгрунтування концептульно-нормативного зв’язку між актам міжнародного права і трансформаційних перевтілень у законодавстві України під впливом гуманізаційних положень і ідей які несуть у собі такі акти. Охарактеризовано і проаналізовано на прикладі показових міжнародних політико-правових процесів ідейно-нормативний імпульс до реформування системи кримінально-правового впливу в Україні. Висновком данного дослідження стало найдене наукове підтвердження факту діалектичного впливу міжнародного права як динамічного філософсько-правового процесу на гуманізаціїні трансформації законодавства України на прикладі трансформацій системи кримінально-правового впливу.
Авторське право (c) 2026 Олександр Анатолійович Богуславський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Правова визначеність у регулюванні режимів ескроу рахунків неспроможного банку: юридична аргументація в подоланні міжгалузевих прогалин
В статті здійснено пошук юридичної аргументації для справедливого захисту прав учасників відносин, які виникають в ліквідаційній процедурі неспроможного банку, включаючи як відносини цивільно-правового характеру за участі власника рахунку ескроу, так і відносини публічного порядку за участі регуляторних органів банківської діяльності. Визначено правову природу відносин щодо відкриття та функціонування рахунків умовного зберігання(ескроу), правовий режим коштів такого рахунку, а також розмежовано цивільні(приватні) та фінансові(публічні) засади регулювання таких правовідносин, зокрема, в процесі ліквідаційних процедур неплатоспроможного банку. Досліджено права кредиторів банку – власників ескроу рахунків та обов’язків банку(ліквідатора) щодо їх повернення на предмет дотримання принципу правової визначеності в правовому регулюванні означених відносин. Зроблено висновок про існування прогалин у нормативному регулюванні відносин щодо виконання зобов’язань за умовами договору рахунку умовного зберігання(ескроу) між банком, володільцем рахунку ескроу та ліквідатором банку, як в спеціальному законі щодо процедури ліквідації банків, яким є Закон «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так і в підзаконних нормативних актах Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і Національного банку України, а саме: законом, прямо не визначено винятку щодо включення/не включення грошей з ескроу рахунку до ліквідаційної маси банку; не визначено механізму повернення грошей з ескроу рахунку бенефіціару чи власнику рахунку позачергово безпосередньо ліквідатором банку, у випадку коли банк не виконав зобов’язання по поверненню грошей власнику перед початком ліквідаційної процедури; не визначено зобов’язань банку по депонуванню (збереженню) грошей, які знаходяться на ескроу рахунках. Сучасний стан правового регулювання досліджуваних відносин є свідченням порушення принципу правової визначеності. Враховуючи вимоги ч. 2. ст.19 Конституції України, виконання ліквідатором банку, яким є Фонд гарантування вкладів, своїх обов’язків в процедурі ліквідації банків щодо дотримання режиму рахунків ескроу суттєво ускладнюється, а тому потребує конкретизації законодавцем механізму повернення таких коштів власнику. Запропоновано внести зміни до ч.2 ст.50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо виключення коштів на ескроу рахунках з ліквідаційної маси банку.
Авторське право (c) 2026 Володимир Венгер, Наталія Кравченко, Олексій Цельєв https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Модернізація банківського законодавства України: політико-правовий дискурс європейської інтеграції та виклики воєнного часу
Мета. Метою статті є комплексний аналіз політико-правових чинників модернізації банківського законодавства України в умовах воєнного часу, а також визначення впливу євроінтеграційних процесів на трансформацію системи банківського регулювання та фінансового нагляду. Особливу увагу приділено дослідженню ролі Національного банку України у забезпеченні фінансової стабільності держави та адаптації національного законодавства до acquis Європейського Союзу. Методи. Методологічну основу дослідження становлять системно-функціональний, порівняльно-правовий, дискурсно-аналітичний та формально-юридичний методи. У роботі використано аналіз нормативно-правових актів України та Європейського Союзу, офіційних звітів Національного банку України, Європейського центрального банку, Європейської банківської адміністрації та міжнародних фінансових інституцій. Застосування міждисциплінарного підходу дозволило поєднати юридичний, економічний та політичний аналіз трансформацій у банківському секторі. Результати. Установлено, що повномасштабна війна стала каталізатором прискорення банківських реформ та імплементації європейських регуляторних стандартів. Доведено, що модернізація банківського законодавства України здійснюється у трьох взаємопов’язаних напрямах: зміцнення фінансової стабільності, посилення інституційної незалежності НБУ та цифрова трансформація фінансового сектору. Визначено, що впровадження принципів Basel III, механізмів SREP та директив CRD V і BRRD II сприяє переходу до ризик-орієнтованої моделі банківського нагляду. Проаналізовано соціально-політичне значення реформування системи гарантування вкладів фізичних осіб та розвитку відкритого банкінгу. Висновки. Зроблено висновок, що модернізація банківського законодавства України є складовою ширшого процесу політико-правової європеїзації держави. Війна не призупинила реформування фінансового сектору, а навпаки — прискорила інтеграцію України до європейського правового та фінансового простору. Подальший розвиток банківського сектору потребує завершення імплементації європейських директив, посилення механізмів кризового врегулювання та забезпечення стійкої інституційної незалежності Національного банку України.
Авторське право (c) 2026 Олександр Бригінець, Дмитро Василюк https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Механізм обмежування прав людини крізь призму європейських стандартів
Мета статті – спеціалізувати модель механізму обмежування прав людини, яка охоплює його суб’єктний склад, об’єкт, принципи, засоби та наслідки обмежування до європейських стандартів, розроблених у практиці Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ). Дослідження ґрунтоване на загальнотеоретичному та порівнювально-правовому аналізі, системному підході до вивчення механізму обмежування, а також на тлумаченні положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – ЄКПЛ або Конвенція) у світлі практики ЄСПЛ. Встановлено, що основним обмежником прав людини є держава. Об’єктом обмежування виступають якісні і/або кількісні показники можливостей поведінки, що становлять зміст і/або обсяг права або порядок його здійснювання. Визначено, що основні принципи обмежування прав людини мають відповідати європейським стандартам, а саме: законності, доконечності, легітимній меті, пропорційності, недискримінаційності, розумності, дотриманості процедури та ін. До засобів обмежування (обмежників), встановлених у європейських стандартах, належать: абсолютні заборони, винятки із загальних правил, юридичні та фактові умови обмежування, обмежники без умов обмежування, застереження до ЄКПЛ і відступи від ЄКПЛ. Виснувано, що попри те, що ЄСПЛ оцінює, чи обмежування конвенційних прав з боку держави не порушило європейських стандартів, для людини наслідком обмежування є стан обмеженості, у який вона потрапляє. Обмеженість прав людини може мати проявом звуженість обсягу або змісту права чи зупиненість його здійснювання. Стан обмеженості набуває юридичної значущості у процесі контролювання за виконанням рішення ЄСПЛ. Зліквідованість права людини за жодних обставин не може бути правомірною.
Авторське право (c) 2026 Тамара Іванівна Дудаш https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Процесуальні права та гарантії захисту обвинувачених у міжнародному кримінальному судочинстві
Процесуальні права та гарантії захисту обвинувачених у міжнародному кримінальному процесі є однією з ключових передумов легітимності міжнародного кримінального правосуддя, оскільки саме вони забезпечують дотримання стандартів справедливого суду під час розгляду справ про найтяжчі міжнародні злочини. Водночас практика міжнародних кримінальних судів і трибуналів свідчить, що, попри нормативне закріплення широкого кола прав обвинуваченого, їх реальна реалізація супроводжується низкою процесуальних і організаційних труднощів. Метою статті є дослідження змісту процесуальних прав та гарантій захисту обвинувачених у міжнародному кримінальному процесі, виявлення основних проблем їх практичного забезпечення та формулювання узагальнених висновків щодо напрямів удосконалення відповідних механізмів. Методи. У роботі використано методи правового аналізу, порівняльно-правового дослідження, системного тлумачення міжнародно-правових норм, а також аналізу наукових підходів українських і зарубіжних авторів. Результати. Дослідження показало, що система міжнародного кримінального судочинства виробила комплекс основоположних гарантій захисту обвинуваченого, до яких належать презумпція невинуватості, право на захисника, право на достатній час і можливості для підготовки захисту, право бути присутнім у провадженні, право допитувати свідків, право на переклад та право на оскарження. Встановлено, що особливе значення має забезпечення цих прав на досудовій стадії, де найвиразніше проявляється фактична нерівність між стороною обвинувачення та стороною захисту. З’ясовано, що одними з головних проблем залишаються обмеженість ресурсів захисту, тривалість проваджень, складність доступу до доказів, а також необхідність узгодження прав обвинуваченого з розширенням процесуальної участі потерпілих. Висновки. Для забезпечення реальної ефективності права на захист у міжнародному кримінальному процесі необхідне не лише формальне закріплення процесуальних гарантій, а й удосконалення механізмів їх практичної реалізації, зокрема в частині процесуальної рівності сторін, доступу захисту до ресурсів і дотримання розумних строків провадження.
Авторське право (c) 2026 Владислав Ігорович Осіпов https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проблеми забезпечення права на справедливий суд та доступність правосуддя в умовах воєнного стану
Метою статті є комплексне дослідження проблем забезпечення права на справедливий суд та доступності правосуддя в кримінальному процесі України в умовах воєнного стану. Особлива увага приділяється впливу надзвичайних обставин на реалізацію ключових засад кримінального провадження, зокрема принципів доступу до правосуддя, змагальності сторін, рівності учасників процесу та права на захист. Дослідження проведено із застосуванням загальнонаукових (аналіз, синтез, узагальнення) та спеціально-правових методів (порівняльно-правовий, формально-юридичний, метод узагальнення судової практики). Використано практику Європейського суду з прав людини, нормативно-правові акти України, наукову літературу та практичний досвід автора. У результаті дослідження встановлено, що воєнний стан суттєво ускладнює реалізацію права на справедливий суд. Виявлено три основні групи проблем: інституційного характеру (зміна територіальної підсудності, евакуація судів, неможливість здійснення правосуддя на окупованих територіях), організаційно-технічного характеру (нестабільна робота системи відеоконференцзв’язку, відсутність належних укриттів) та процесуального характеру (ускладнення реалізації права на правничу допомогу, обмеження принципу змагальності та рівності сторін, проблеми допустимості та оцінки доказів, отриманих у бойових умовах). Особливу увагу приділено аналізу ризиків порушення права на захист через ускладнений доступ адвоката до клієнта, а також проблемам оцінки доказів, здобутих у зоні активних бойових дій. Автор доводить, що навіть в умовах воєнного стану держава зобов’язана забезпечувати баланс між потребами національної безпеки та фундаментальними процесуальними гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У висновках обґрунтовано необхідність подальшого вдосконалення кримінального процесуального законодавства, запровадження уніфікованих стандартів дистанційного судочинства, посилення гарантій права на захист та розробки спеціальних критеріїв оцінки доказів, отриманих у бойових умовах. Підкреслено, що засади кримінального процесу повинні залишатися непорушними навіть у надзвичайних правових режимах, оскільки саме вони виступають головною гарантією справедливого судочинства та захисту прав людини.
Авторське право (c) 2026 Олег В’ячеславович Єфіменко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вплив інноваційних технологій на ефективність правоохоронних органів у боротьбі із кіберзлочинністю
Поглиблення цифровізації соціально-економічних процесів супроводжується ускладненням форм кіберзлочинності та інших правопорушень у віртуальному середовищі, що зумовлює необхідність удосконалення інструментів гарантування інформаційної безпеки держави. Інноваційні технології, зокрема штучний інтелект, аналітика великих даних та автоматизовані інформаційно-аналітичні системи, трансформують процеси збирання, оброблення та аналізу оперативно-службової інформації, підтримують ухвалення тактичних і стратегічних рішень у діяльності правоохоронних органів. Метою дослідження є визначення впливу інноваційних технологій на результативність діяльності правоохоронних органів у сфері протидії правопорушенням у цифровому середовищі та обґрунтування умов їхнього ефективного застосування. Для розв’язання завдань дослідження використано такі методи: аналіз і синтез – для узагальнення наукових напрацювань, порівняльний метод – для зіставлення практик використання технологій, системно-структурний підхід – для виявлення взаємозв’язків між інструментами й управлінськими процесами та елементи статистичного оцінювання результативності діяльності правоохоронних органів. З’ясовано, що застосування інтелектуальних алгоритмів, технологій аналізу великих даних і автоматизованих систем моніторингу кіберпростору у діяльності правоохоронних органів забезпечує підвищення швидкості опрацювання оперативної інформації, точності виявлення кіберзагроз і правопорушень та ефективності ухвалення процесуальних і оперативно-службових рішень. Виявлено стримувальні чинники упровадження інноваційних технологій у правоохоронній діяльності, зокрема недостатній рівень інтеграції державних інформаційних ресурсів і баз даних, обмежений рівень цифрових та аналітичних компетентностей працівників правоохоронних органів, фрагментарність нормативно-правового регулювання у сфері кібербезпеки. Доведено, що результативність протидії кіберзлочинності значною мірою залежить від ефективності міжвідомчої взаємодії правоохоронних органів та узгодженості обміну інформацією між ними. Узагальнено, що застосування інноваційних технологій у діяльність правоохоронних органів сприяє підвищенню ефективності розкриття, розслідування та запобігання кіберзлочинам, однак потребує комплексного поєднання організаційних, правових і кадрових складників системи формування кібербезпеки держави. Перспективи подальших досліджень пов’язані з удосконаленням інтеграції інформаційних систем правоохоронних органів та інших державних інституцій, розвитком їхніх аналітичних можливостей щодо оброблення великих масивів даних у сфері протидії кіберзлочинності.
Авторське право (c) 2026 Діна Юріївна Дрижакова, Ліна Миколаївна Товпига, Карина Вячеславівна Квітатіані https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Дискреційні повноваження прокурора: поняття, межі та механізми контролю
Дане авторське дослідження спрямоване на комплексний аналіз сутності дискреційних повноважень прокурора у процесі реформування системи правосуддя. Мета роботи – комплексне теоретичне обґрунтування природи дискреційних повноважень прокурора та розробка прикладних рекомендацій щодо встановлення їхніх меж і вдосконалення контрольних механізмів. Дане дослідження спрямоване на зменшення рівня правової невизначеності у питаннях, які стосуються прокурорського розсуду. Їх вирішення критично важливе для забезпечення принципу верховенства права. Досягнення мети можливе тільки у разі виконання завдань, зокрема: дослідити основні теоретичні аспекти поняття прокурорського розсуду; визначити функції та межі; обґрунтувати ефективність контрольних механізмів, які сприяють запобіганню зловживанням своїми повноваженнями; визначити рівень балансу між оперативністю прийняття рішень та законністю. Наукова новизна дослідження полягає у формуванні системи якісних індикаторів оцінки законності прокурорського розсуду як складової концепції «керованої дискреції». Запропоновано трирівневу модель контролю, що об’єднує внутрішньовідомчий нагляд, судовий контроль і громадський моніторинг. Уперше обґрунтовано доцільність застосування цифрових технологій для автоматичного аналізу дискреційних рішень, що сприятиме підвищенню прозорості, зниженню корупційних ризиків і забезпеченню верховенства права. Методи. Дослідження охоплює сукупність загальнонаукових та спеціальних методів пізнання. У роботі використано системно-структурний підхід для детермінації місця дискреції у структурі процесуального статусу прокурора. Порівняльно-правовий метод дозволив зіставити вітчизняну практику реалізації розсуду із досвідом держав континентальної та англо-американської правових систем. За допомогою формально-логічного методу уточнено базові поняття, зокрема дефініцію «межі дискреції». Використано аналіз для інтерпретації норм кримінального процесуального законодавства щодо повноважень прокурора на різних стадіях провадження. Результати. У ході дослідження доведено, що дискреційні повноваження – це елемент професійної діяльності прокурора, який забезпечує індивідуальний підхід до кожної справи. Визначено, що межі прокурорського розсуду окреслені не лише нормами позитивного права, а й принципами верховенства права та справедливості. Обґрунтовано класифікацію меж дискреції. Зокрема їх можна поділити на законодавчі обмеження (зовнішні) та етичні і професійні стандарти (внутрішні). На шляху до реалізації права на укладення угод про визнання винуватості виявлено додаткові обставини для закриття кримінальних проваджень за нереабілітуючими обставинами. З’ясовано, що розширення дискреції має супроводжуватися посиленням відповідальності та прозорими процедурами. Висновки. Оптимізація контролю за дискреційними рішеннями прокурора повинна базуватися на трирівневій системі. Вона включає у себе: внутрішньовідомчий нагляд, судовий контроль, громадський моніторинг. Підкреслено необхідність впровадження чітких критеріїв оцінки обґрунтованості дискреційних актів, які мінімізують корупційні ризики. Запропоновано внесення змін до галузевого законодавства з метою деталізації процедур оскарження рішень, прийнятих на підставі вільного розсуду. Встановлено, що ефективність механізмів контролю стає запорукою забезпечення прав учасників кримінального провадження та підвищення рівня довіри суспільства до інституту прокуратури.
Авторське право (c) 2026 Катерина Сергіївна Рогозіннікова, Марія Петрівна Музика, Юлія Іванівна Мельничук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Захисна промова адвоката: межі допустимості
Метою дослідження питання меж допустимості захисної промови адвоката у судових дебатах є з’ясувати ключові моменти, що стосуються структури її змісту та форми, а також особливостей проголошення у судовому засіданні. Методологічну основу дослідження становить сукупність як загально-наукових, так і спеціальних методів дослідження. Зокрема метод індукції та аналізу застосовано з метою з’ясування поняття захисної промови та її значення, системний підхід застосовано для аналізу структурних частин захисної промови. Формально-юридичний метод дозволив проаналізувати положення чинного законодавства, що стосуються діяльності адвоката на етапі судових дебатів, зокрема під час підготовки та проголошення захисної промови, тоді як порівняльно-правовий дозволив співставити вимоги до поведінки адвоката, (зокрема його виступу), які містяться у нормативно-правових актах. У ході дослідження загалом висвітлено питання значення ролі захисника у кримінальному провадженні загалом та у ході судового розгляду зокрема, а також зосереджено увагу саме на понятті та значенні захисної промови під час судових дебатів. З’ясовано, що захисна промова є обов’язковим заключним виступом адвоката, який спрямований насамперед здійснити правомірний психологічний вплив на склад суду, присяжних (якщо вони беруть участь у розгляді справи) та інших присутніх у залі судових засідань осіб, з метою переконати їх у правильності своєї позиції. Оскільки захисна промова адвоката прямо впливає на формування внутрішнього переконання судді, що має наслідком прийняття рішення у справі, відтак вона повинна відповідати вимогам допустимості. На основі аналізу чинних нормативно-правових актів, що регламентують діяльність адвоката, у статті виокремлено ряд положень, що визначають межі допустимості такої промови. Обгрунтовано, що захисна промова повинна відповідати не лише вимогам процесуального закону, а й правилам етики, моральної культури, а саме зовнішнього її прояву – відповідного зовнішнього вигляду адвоката та культури його спілкування. Наголошено, що важливе значення має знання та застосування адвокатом методів та засобів психологічного впливу у ході складення та проголошення свого виступу.
Авторське право (c) 2026 Зоряна Федорівна Дільна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вітчизняне та зарубіжне правове регулювання використання навідних запитань під час прямого допиту свідка у кримінальному провадженні
Зазначено, що український законодавець забороняє ставити навідні запитання під час прямого допиту (ч. 6 ст. 352 КПК України). На перший погляд, така заборона є абсолютною та немає винятків. Проте згідно з ч. 11 ст. 352 КПК України, якщо свідок висловлюється нечітко або з його слів не можна дійти висновку про те, чи визнає він обставини чи заперечує проти них, суд має право зажадати від цього свідка конкретної відповіді – «так» чи «ні». З урахуванням нормативного визначення навідних запитань – «запитання, у формулюванні яких міститься відповідь, частина відповіді або підказка до неї» (ч. 6 ст. 352 КПК України), уявляється, що у ч. 11 ст. 352 КПК України йдеться саме про навідні запитання. Звернено увагу, що в англо-американській правовій доктрині суть такого запитання тлумачать значно ширше. Так, навідним вважається запитання, яке поставлене або сформульоване у такій формі, що підказує або чітко натякає свідку на бажану відповідь, яку має отримати особа, яка проводить допит, вкладає в уста свідка слова, що мають бути повторені, або відображає істотний факт, і на яке можна відповісти лише ствердно або заперечно, або вказує свідку на твердження, яке найкраще відповідатиме інтересам сторони, яка їх висуває. Це визначення, як уявляється, найповніше відображає природу цього виду запитань. Як пояснюють американські процесуалісти, постановка навідних запитань під час прямого допиту зміщує фокус уваги зі свідка. Коли здійснюється наведення під час прямого допиту, присяжні стереотипно сприймають свідка як непідготовленого, думають, що суб’єкту його допиту є що приховувати, або вважають, що йому бракує довіри до свідка. Крім того, відповіді свідка «так», і «ні» не дають достатніх підстав присяжним визнати показання свідків достовірними. Стверджується, що змагальна модель кримінального процесу встановлює винятки з правила про заборону ставити навідні запитання під час прямого допиту. Подібний підхід спостерігається у кримінальному процесуальному регулюванні деяких держав Європи. Констатовано, що на практиці ставиться чимала кількість запитань, які фактично є навідними, і тому, якщо їх опротестувати, вони підлягають зняттю головуючим. Але прокурор і захисник не повинні опротестовувати запитання, як навідне, лише тому, що воно є таким, а тільки тоді, коли воно має чи може мати шкідливий вплив на правову позицію сторони. Запропоновано редакцію ст. 352 КПК України доповнити положеннями такого змісту: «Під час прямого і повторного допитів не дозволяється ставити навідні запитання, крім випадків, коли: 1) запитання стосується вступу до допиту або початку нової теми допиту; 2) запитання стосується загальновідомого або безспірного факту; 3) необхідно оживити пам’ять свідка; 4) через інтелектуальні порушення, зниження когнітивних здібностей свідку важко зрозуміти суть запитання, що не є навідним; 5) відбувається допит вороже налаштованого чи упередженого свідка; 6) протилежна сторона кримінального провадження не опротестовує навідне запитання; 7) суд дає дозвіл на постановку навідного запитання».
Авторське право (c) 2026 Володимир Михайлович Фігурський https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Співвідношення способів визначення мілітарної екологічної шкоди та збитків
Метою дослідження є розкриття проблемних питань, що виникають в процесі обрання способу визначення екологічної шкоди та збитків, завданих воєнними злочинами. В умовах наявності у вітчизняному законодавстві достатньо широкої варіативності оцінки збитків, завданих постраждалим, виникає низка проблемних питань, що потребують оперативного вирішення. У процесі дослідження було використано такі основні методи наукового пізнання: порівняльно-правовий метод (виявлення відмінностей у способах визначення мілітарної екологічної шкоди та збитків); формально-юридичний метод (з’ясування змісту правових приписів нормативно-правових актів); системний метод - для комплексного дослідження правової регламентації процедури оцінки втрат довкілля. У науковій статті встановлено, що оцінка шкоди та збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії, може здійснюватися у такі способи: 1) аналітична оцінка збитків; 2) стандартизована оцінка збитків; 3) незалежна оцінка збитків; 4) судова експертиза. Незалежна оцінка збитків проводиться відповідно до законодавства про оціночну діяльність, а проведення судової експертизи - згідно із законодавством про судову експертизу. Проведено аналіз підзаконних нормативно-правових актів у сфері методичного забезпечення визначення екологічної шкоди та збитків, завданих воєнними злочинами. Аргументовано, що чинне законодавство про визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії не містить чітких відповідей на низку проблемних питань, пов’язаних із повноваженнями посадових осіб Держекоінспекції, а положення урядового Порядку вимагають його подальшого вдосконалення. Виявлено, що судова експертиза, як один із способів визначення мілітарної екологічної шкоди, наразі пов’язаний з найбільшими проблемами у порівнянні із іншими способами. Запропоновано розглянути потенційну можливість визначення мілітарної екологічної шкоди та збитків у спосіб, аналогічний оцінці впливу на довкілля. Запропоновано оперативний та стратегічний варіанти правового врегулювання відносин щодо оцінки мілітарного впливу на довкілля.
Авторське право (c) 2026 Роман Станіславович Кірін, Володимир Миколайович Коротаєв, Тетяна Олександрівна Ревякіна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Теоретико-практичні аспекти застосування процедури «in absentia» у рішеннях Верховного Суду щодо злочинів проти основ національної безпеки України
Дослідження спрямоване на комплексний аналіз теоретичних засад та практичних аспектів застосування процедури «in absentia» у рішеннях Верховного Суду щодо злочинів проти основ національної безпеки України. Основна увага приділяється викликам, що постали перед судовою системою після початку повномасштабної збройної агресії рф у лютому 2022 року, та необхідності забезпечення невідворотності покарання за злочини проти основ національної безпеки України. Мета дослідження полягає у з’ясуванні особливостей застосування процедури «in absentia» у рішеннях Верховного Суду щодо злочинів проти основ національної безпеки України. Методи. Аналітичний метод використано для дослідження актуальної судової практики Верховного Суду. Формально-юридичний метод дозволив проаналізувати норми Кримінального процесуального кодексу України, що регламентують спеціальне досудове розслідування та судовий розгляд. Метод системного аналізу застосовано для класифікації правових позицій Верховного Суду щодо забезпечення процесуальних гарантій обвинувачених під час провадження «in absentia». Результати. У процесі дослідження встановлено, що практика Верховного Суду у справах про злочини проти національної безпеки дозволяє виокремити кілька ключових блоків правових позицій. По-перше, доведено, що для осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях України, оголошення у міжнародний розшук не є обов’язковою умовою для здійснення спеціального досудового розслідування. Касаційний суд наголошує, що окупація не змінює суверенного статусу цих територій, тому перебування там особи прирівнюється до переховування з метою ухилення від відповідальності, що робить процедуру «in absentia» законною та недискримінаційною. По-друге, проаналізовано практику застосування додаткових заходів інформування осіб, які перебувають на території держави-агресора. Зокрема, визнано належним повідомленням направлення процесуальних документів на офіційні веб-ресурси органів влади рф (наприклад, сайт Державної думи рф), де працює обвинувачений, у поєднанні з публікаціями в газеті «Урядовий кур’єр» та на веб-сайтах судових органів України. Висновки. Сформована практика Верховного Суду демонструє спроможність правової системи України підтримувати баланс між інтересами національної безпеки та неухильним дотриманням міжнародних стандартів прав людини, зокрема статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Легітимність вироків «in absentia» забезпечується через ретельну перевірку судами фактів свідомого ухилення особи від правосуддя та надання реальних гарантій захисту, що є критично важливим для міжнародного визнання законності судових рішень України у справах проти російського агресора.
Авторське право (c) 2026 Ігор Володимирович Діордіца https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Приєднання Україною до Конвенції Ради Європи про захист професії адвоката: перспективи та виклики
У статті досліджено проблематику приєднання України до Конвенції Ради Європи про захист професії адвоката як нового міжнародно-правового інструменту, спрямованого на посилення гарантій адвокатської діяльності та забезпечення верховенства права. Актуальність теми зумовлена необхідністю удосконалення національних механізмів захисту адвокатів, особливо в умовах воєнного стану та триваючої реформи правової системи України. Метою дослідження є аналіз положень Конвенції, їх порівняння з нормами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також визначення перспектив і викликів її ратифікації та імплементації в національне законодавство. У процесі дослідження використано порівняльно-правовий, системний та формально-юридичний методи наукового пізнання. Встановлено, що Конвенція закріплює сучасні стандарти гарантування незалежності адвокатури, зокрема щодо конфіденційності спілкування адвоката з клієнтом, захисту від ототожнення адвоката з клієнтом або його справою, розширення професійних прав адвоката та запровадження міжнародного механізму моніторингу дотримання конвенційних положень. Водночас виявлено окремі недоліки документа, зокрема відсутність ефективного судового механізму захисту прав, недостатню деталізацію гарантій та обмежений характер примусового виконання рішень контрольного органу. Обґрунтовано, що ратифікація Конвенції Україною матиме важливе євроінтеграційне та правозахисне значення, сприятиме посиленню гарантій адвокатської діяльності, підвищенню рівня її безпеки та вдосконаленню національного законодавства. Наголошено на необхідності комплексного підходу до імплементації її положень у межах загальної реформи адвокатури в Україні.
Авторське право (c) 2026 Ольга Степанівна Ділай https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Адміністративно-процесуальні засади дисциплінарного провадження щодо адвокатів: досвід країн ЄС
У статті здійснено порівняльний аналіз організаційно-правових моделей та адміністративно-процесуальних засад дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні та країнах Європейського Союзу. Досліджено сучасну правову доктрину, що фіксує відносну інституційну стабільність вітчизняної дворівневої системи дисциплінарних органів з 2012 року. Доведено, що в умовах євроінтеграції України виникає об’єктивна потреба у гармонізації національного законодавства про адвокатуру з європейськими стандартами, що вимагає переосмислення концепту незалежності адвоката як його публічного обов’язку перед суспільством. Теоретичну й практичну цінність статті, її новизну визначає обґрунтування трикомпонентної класифікації європейських дисциплінарних процедур щодо адвокатів та виокремлення параметрів їх імплементації в українську правозастосовну практику. На основі аналізу міжнародно-правових актів виокремлено й типізовано три ключові європейські моделі дисциплінарних органів: модель суспільної підзвітності (на прикладі Англії та Уельсу), квазісудову модель розподілу функцій (на прикладі Франції та Польщі) та модель інтегрованого судового контролю (на прикладі Німеччини). З’ясовано переваги та специфіку кожної з моделей у забезпеченні процесуальних гарантій учасників провадження. Встановлено, що ключовою вразливістю української моделі є надмірна концентрація слідчих та квазісудових функцій у межах однієї інституції. Обґрунтовано перспективні вектори модернізації Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зокрема, через законодавче розмежування стадій розслідування та розгляду скарг шляхом запровадження автономного інституту; залучення представників правничої науки, громадського сектору до апеляційних процедур.
Авторське право (c) 2026 Вікторія Борисівна Рарицька https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Засади стратегічного планування в органах прокуратури
У статті здійснено науково-теоретичний і нормативно-практичний аналіз засад стратегічного планування в органах прокуратури України на основі чинних відомчих стратегій та загальнодержавних документів стратегічного характеру. Досліджено наявні підходи до впровадження стратегування в діяльність прокуратури засобом затвердження середньострокових стратегій розвитку, та окреслено місце стратегій як інструменту інституційного управління в умовах євроінтеграції та реформування системи правосуддя. Проаналізовано співвідношення відомчих стратегій прокуратури з документами загальнодержавного рівня (Дорожня карта з питань верховенства права, Ukraine Facility, Комплексний стратегічний план реформування органів правопорядку тощо), а також із європейськими стандартами «м’якого права» (Better Regulation, висновки Консультативної ради європейських прокурорів). Виявлено наявність різних методологічних моделей стратегування в межах єдиної системи прокуратури (результативно-орієнтованої та інституційно-реформаторської), що свідчить про відсутність уніфікованих стандартів стратегічного планування. Обґрунтовано, що частина заходів відомчих стратегій виходить за межі компетенції органів прокуратури та залежить від законодавчих змін, що знижує рівень їх виконуваності та інституційної підзвітності. Критично оцінено практику віднесення прокуратури до сектору безпеки і оборони в межах окремих стратегічних документів, що суперечить її конституційному статусу як інституту системи правосуддя. Сформульовано пропозиції щодо необхідності прийняття спеціального Закону про засади державного стратегічного планування, який має встановити ієрархію стратегічних документів, визначити спеціальний режим стратегування у сфері правосуддя, гарантії інституційної незалежності прокуратури та участь органів прокурорського врядування/самоврядування у формуванні й моніторингу стратегій.
Авторське право (c) 2026 Сергій Костенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0